Karinthy Frigyes

Nevető Dekameron

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-606-2

MOBI ISBN 978-963-453-616-1

TARTALOM

A HUMORISTA

A KÁLYHA MINDENKIHEZ MELEG

MÁJUS

A TANULSÁG

EGYÜGYÜ MESE

A MEZŐ

LEVÉL AZ ŰRÖN ÁT

SZABADALMI IRODA

CSEVEGÉS AZ ŰRBEN

TESTI SZÉPSÉG

AMERIKAI PÁRBAJ

KERTÉSZ KETTŐ vagy REMÉNYTELEN SZERELMEM RÖVID TÖRTÉNETE

BÁTORSÁG, FIATAL BARÁTOM!

MESE AZ ELTÉVEDT VILLAMOSRÓL

A GAZDAG EMBER

A GAZDAG EMBER SÍR

A FEJETLEN EMBER

A KÖLTŐ (Karácsonyi legenda)

UGYANEZ FÉRFIBAN

JÓTÉKONYSÁG

GASPARECZ

IRODALOM (Egy kezdő író naplójából)

BUXBAUMNÉ, A FA

VÍZCSEPP ÉS GYUFASZÁL

MONOLÓGOK A KÁDBAN

VÉGSŐ ÉRVELÉS vagy AZ ÖKÖLJOG FEJLŐDÉSE A KÖZÉPKOR ÓTA (Elvi tanulmány hét felvonásban és négy képben)
ELSŐ FELVONÁS
MÁSODIK FELVONÁS

AZ EMBERISÉG VÁROSA

FÉLELEM ÉS REMÉNY

NEM ISMERT MEG A SAJÁT ANYÁM

AZ ŐSEMBER

ÖRVENDETES FEJLŐDÉS vagy NAGY DOLOG A TECHNIKA ROHAMOS HALADÁSA

ZÖLD BARACKOK

A HÓEMBER

LEGENDA A KÖLTŐRŐL

HERAKLESZ TIZENHARMADIK HŐSTETTE

HÍRLAPKIVONAT

A BUNDONBENGHI BUMERANG

DIPLOMÁCIA

MŰFORDÍTÁS

ÁLLAMREGÉNY

KIK CSÓKOLÓZNAK TÖBBET? (Tavaszi probléma)

ZENESZERZŐK

FOGYÓKÚRA

TÖRTÉNELEM

FELKELÉS

NEVELÉS

A FORRADALMI MOZGALOM LÉLEKTANA vagy TŐKEMATERIALIZMUS ÉS PROLETÁRVÁLSÁG vagy A FELSŐ RÉTEGEK ÉS A TÖMEGLÉLEK SURLÓDÁSÁNAK PSZICHOFIZIKÁJA

MESÉK VILÁGA

GYULA BÁCSI

IDEGKÓRTAN (Egy német professzor naplójából.)

AZ ASZFALTBETYÁR

RÁJÖTTEM VALAMIRE

A FELESÉGEM SZIGORLATOZIK

A BOSSZÚS TUDOMÁNY

MOKAN

MARSLAKÓK A FÖLDÖN (A Daily Mail tudósítójától)

MEGSZÓLAL A TELEFÓN

DICKENS, MÉLY KEDÉLY

«VILÁGEGYETEM» KAUCSUKSAROK

HINTA

HIÚSÁG

ÉNEKELNI TANULOK

KÉT ORVOSI LELET

ÓRÁK

TEGEZÉS

HALANDZSA

NÉPEK ÖRÖME

TANULMÁNYOZOM A LELKET

NYOMOZÁS

CSOPORTOSULÁS

IDEGES ÚR ELALSZIK

IDEGES ÚR ELKISÉRI A BARÁTJÁT

IDEGES ÚR ÖNGYILKOS

HÁZINYÚL

BELEBESZÉLNEK

JÁTÉK A FIAMNAK

AZ ÉN GYEREKEM

TÖLTŐTOLL

CIPŐPERTLI

HOGY VAN?

ÚJ ÉLET

BESZÉLGETÉS-MINTA

A FELELŐS EMBER

PROTEKCIÓ

KI A VÉRENGZŐ BESTIA?

KARÁCSONYI SZÁM

OKKULTIZMUS

A NŐ, AKI GŐGICSÉL

POLIGÁMIA

STANCI NÉNI, FRÉDI ÉS A MÁRKI

Ő AD NEKEM TÉMÁT

OMNIBUSZ

TANU VAGYOK

LEONIDAS

SZÍNÉSZET

ÉN ÉS A BANK

AZ IGÉNYTELEN EMBER

A KÖNYVNYOMÓ, AZ KIRÁLY, A POÉTA, VAGYIS UJSAGH-ÍRÓ (Allegórikus történet a XV-ik századból)

ŐSKOR

MINDEN MÁSKÉP VAN

A HUMORISTA

Írói pályámat nagy koncepciókkal kezdtem: Homerosz álnév alatt megírtam «Odisszeia» című époszomat, melyet az Akadémia dícséretre ajánlott. A könyvnek igen nagy sikere volt, de nekem abszolute semmi; az a furcsa dolog történt meg, hogy az époszt valamelyik magyarázóm, egy történetíró, egyszerűen ellopta és felhasználta Világtörténelem című művében egy helyen, ahol nem volt írnivalója – hősömet pedig, akit, úgylátszik, túl jól jellemeztem, készpénznek vette a közönség s máig is azt hiszik róla, hogy valósággal létezett; rólam a kutya se beszélt.

Más műfajokkal próbálkoztam, hogy megéljek. Dante álnév alatt megírtam az Isteni Színjátékot, amit Messiás címen lefordítottak németre, onnan lefordítottak magyarra: «A tyúkom vett egy új ruhát!» címen és a szerző neve nélkül énekelte az orfeumban Bellák Nusi kisasszony.

Később Shakespeare álnév alatt írtam néhány drámát, Schopenhauer és Kant álnevek alatt filozófiai értekezéseket is firkáltam és Goethe álnév alatt néhány drámai költeményt. Kaptam egy levelet egy bogárgyüjtőtől, aki igen udvariasan megkért, küldjem be neki a birtokomban lévő «Életbölcsesség» nevű ízeltlábút, mivel valaki figyelmeztette rá, hogy én is foglalkozom ilyesmivel, cserébe szívesen rendelkezésemre bocsát egy szép afrikai bársonycincért, amiből nálunk, Európában csak két példány van.

Ezek után felmentem a szerkesztőségbe és otthagytam egy cikket «Az akarat sokfélesége» címen. A szedő álmos volt és cikkem ilyen címen jelent meg: «Vakaródzik a feleségem», azonkívül belül is volt néhány sajtóhiba.

A cikk nagy feltűnést keltett, az emberek nevettek és hamarosan kiderült, hogy egy egészen újszerű és hallatlanul mulatságos új humorista tűnt fel, aki mindent egészen furcsán és másképpen mond: tótágast állítja a dolgokat és mindent megfordít és eltorzít.

Az utcán kezdtek mutogatni az emberek, meglökték egymást: Ni, mondták, ez a Kovácsik, – megfordultak és vigyorogva néztek utánam.

Sikerem határozottan tüneményes volt. Később már nemcsak vigyorogtak, hanem hangosan nevettek az emberek, mikor megláttak. Ni, mondták hahotázva egymásnak, itt megy a Kovácsik, jaj, de jó marhaságot írt az, barátom, a hasamat fogtam, hogy gondolhat ki valaki ilyen egy hülyeséget, hahaha, hát nagyszerű fiú ez a Kovácsik, az már igaz.

Ni, itt megy a Kovácsik, mondta egy másik, hahaha... alászolgája, Kovácsik bácsi. – Melyik az, kérdezte a barátja, – hát nem látod, ez itten, mondta erre, ez ni és bedugta az ujját a szájamba – ez a Kovácsik fiú, na ez egy kedves marha, de jól mulattam azon a hülyeségen.

Ha bementem egy boltba cipőt venni, a kereskedősegéd egy kalapot hozott, és mikor ijedten és zavartan kérdeztem, hogy mi ez, hahotázva mondta, hogy egy Kovácsik biztosan kalapot gondolt, ha cipőt kér, hiszen hallotta rólam, hogy a kezemen szoktam járni merő viccből. Végre mégis elhozta a cipőt, amibe mikor bedugtam a lábam, nagyot nyivákolt, mivel macska volt benne, mire a kereskedősegéd diadallal tapsolt, hogy úgy-e milyen jó vicc, úgy-e ő tudja, hogy kell beszélgetni egy híres humoristával.

A fiatal szerzők is érdeklődni kezdtek irántam. Kedves Kovácsik tata, írták nekem, írtam egy jó marhaságot, olyan Kovácsik-féle őrült hülyeséget, hát kinek küldjem el, mondok, mint a Kovácsik tatának, mondja, igaz az, hogy maga a szemölcsére gombolja rá az ingét? Na, szervusz, öreg!

Akárhol történt valami lehetetlen eset, mingyárt elküldték és megírták nekem. Maga felhasználhatja, írták. Az utcán azt mondták a családapák: Várj csak, Malvin, ott megy a Kovácsik, odaszaladok, elmondom neki, mit mondott ma reggel a Jenőke, mikor ráültettük a bilire, majd kiírja az újságba.

Aztán mondja csak, – mondták kövér és izmos emberek hahotázva hogy jut magának eszébe az a sok bolondság – és mellbeütöttek dévajul – az a sok őrültség – és dévajul vállon boxoltak – jaj, de nagy huncut maga – és hahotázva fültövön csaptak – honnan szedi maga az ilyesmit, – újabb gyomorbox – én nem tudnék ilyen baromságot kitalálni, ha megfeszülnék se.

Végre elmentem a harctérre, ahol hahotázva fogadott az egész lövészárok. Befeküdtem a dekungomba, mire mindenki odajött és nevetve lökdöstek, hogy mondjak valami jó viccet.

De nincs semmi a fejembe, szabadkoztam. De igen, csak gondolkodjam, mondták és én gondolkodtam s néhány perc múlva felkiáltottam: Jaj, golyó van a fejemben, mire hangosan kacagott mindenki és kacagva eltemettek a meszesgödörbe.

A KÁLYHA MINDENKIHEZ MELEG

Azelőtt tudniillik mindig fáztam. Tíz éves koromig az anyám egy kád hideg vízben tartott, attól való félelmében, hogy beszáradok neki. Később itatóspapírba csavarva odaadott apámnak, aki növénygyűjtő volt, lepréselt és beletett a herbáriumba ilyen cédulával: «Exotikus, északi növény, közönséges néven: poéta». A herbáriumban pókokat és pirított árnyékot ettem, paprikás penészgombóccal. Közben több verskötetem jelent meg és egy filozófiai értekezésem az érzelmi életről.

De tudniillik a kezeim mindig össze voltak gémberedve és a szájamon mindig párafelhőt fujtam ki és az egész arcom kék volt. Akik hozzám nyúltak, utána mindig kezükre leheltek. Megkérdeztem egy orvost, aki hosszasan megmagyarázta, hogy az úgynevezett «fázás» című betegségben szenvedek, mely onnan magyarázható, hogy hőfokom igen alacsonnyá hanyatlott a penész-evéstől.

Ekkor történt, hogy egyszer egyedül maradtam.

Abban az időben nagyon el voltam keseredve, mert rájöttem, hogy a ruhám nem irántam való vonzódásból és ragaszkodásból maradt meg rajtam, hanem azért, mert begomboltam elől és így nem tud lecsúszni. Ha le tudna csúszni, biztosan lecsúszna és én végleg megfagynék meztelenül. Ez a megismerés igen rossz hatással volt rám és Schopenhauer álnév alatt hosszabb értekezést írtam «A halálról és az élet semmiségéről» címen.

Egyedülmaradásom egy szobában történt, ahol egy cserép krizantém állt az asztalon. A szoba egyik sarka felől különös hullámok jöttek felém és a mellényem alá bújtak. Odamentem és egy barna négyszögűt láttam ott, két tüzes szemmel, amik nevettek. Bemutatkoztam, ő nem felelt, de a két tüzes nyíláson láttam, hogy Kályhának hívják. Leültem mellé és felolvastam neki «Végtelen vágy» című pályadíjat nyert költeményem.

Egy idő múlva láttam, hogy a két tüzes nyílás elborul: egyidejűleg olyan kellemes zsibbadás fogott el, hogy percre szinte azt hittem, levehetném a mellényemet. Elbámultam és ránéztem a Kályhára: rájöttem, hogy ő küldi felém a hullámokat, melyekről könyvekben olvastam, hogy Melegnek hívják őket. Ismeretlen, mámoros érzés fogott el és rajongva szóltam a Kályhához:

– Hát megértetted a versemet?

Újabb és hevesebb hőhullám áradt felém és én felujjongtam a boldogságtól.

– Megértett engem és meleg hozzám, – mondtam. És sírtam.

Másnap eljöttem Hozzá megint: ugyanazon a helyen találtam, hű volt hozzám, várt rám. De a tüzes karikák halványak voltak és én azt mondtam magamban: «Ő fázik, mert a lelkemet akarja». És «Az én lelkem» című verskötetemet beledobtam a tüzes karikákba: a szemek felvillantak és vörös forróság áradt.

Átöleltem a Kályha lábait és szóltam magamban: «Most legyen csöndesség. Megtaláltam a Meleget és az én lelkem nem végzett hiábavaló munkát. Ő meg állt egy helyben, várt rám és megértett. És meleg volt hozzám.»

A szemek ismét elborultak: felsírtam a kíntól és benyúltam a koponyámba, egy marék agyvelőt dobtam a karikák közé. A kályha sírt és kitüzesedett. Fejemet derekához szorítottam és csaknem megfultam ezen az éjszakán. Borzalmas volt és végtelen. Csudálatosan és emberfölöttien szép volt rajta a két szem, a kockák, a kémény és a repedés az egyik oldalon. Elhatároztam, hogy a «Csoda megtörtént» címen verskötetet adok ki, az első vers így kezdődött. «A kéményed, ez az egész világ – a repedésed, mint egy kis virág». Madách Imre álnéven a következő költeményt adtam ki:

«Ó spórhert, ha te meg tudnál érteni,
Ha volna lelked oly rokon velem –»

Azonkívül Goethe álnéven is megjelent tőlem:

«Das ewig spórhertliche
Zieht uns hinan...»

Végre «A spórhert metafizikai lényege» címen nagy értekezést terveztem, de nem jutottam a megalkotásig.

Verskötetemet nagy siker követte. Kritikusaim kifejtették, hogy Kályha alatt a világrejtély szimbólumát értem és hogy a «virág» és «világ» rím meglepő metafizikai döbbenete egy új és ismeretlen szenzációnak. Kétszáz év múlva szobrot kaptam.

Boldogan és dobogó szívvel siettem a Kályhához, hogy beledobjam a kritikákat. Legnagyobb megdöbbenésemre egy idősebb barátomat találtam mellette, aki átölelve tartotta a Kályhát és kicsit szuszogott.

– Mi ez? – kérdeztem.

– Mi volna? – csodálkozott barátom. – Fázik a hasam és az orvosom mondta, hogy melegítsem föl. Ez egy nagyon jó kályha, jól fűt és nincs szaga. Csak te valami parfümöt vagy mit kentél rá.

Megálltam és néztem őket.

– No és? – kérdeztem aztán.

– Mi az, hogy no és? Mindjárt felmelegszik a hasam.

– Felmelegszik a hasad? Hát tehozzád is meleg a Kályha? – kérdeztem és visszatettem szemeimet, amik ijedtükben kiugrottak.

– A kályha mindenkihez meleg, – mondta idősebb barátom.

Felordítottam és tőrt rántva bele akartam döfni a Kályhába. De barátom kivette a kezemből, hazavitt és lefektetett. Öt napig feküdtem, azután letörtem szakállamról a jégcsapokat és megírtam életem legnagyobb művét, mely így hangzott: «A kályha mindenkihez meleg».

A mű egy szemlében jelent meg és rettenetes felháborodást és derültséget keltett. Háromszáz előfizető visszaküldte a lapot, azzal a megjegyzéssel, hogy ilyen aljas disznóságot, hogy a kályha mindenkihez meleg, mégse lehet írni. A konzervatív lapok hosszú cikkeket közöltek, hogy ezek a modernek már egészen megőrültek, ők maguk se értik, amit leírnak: mert mi értelme van annak, hogy a kályha mindenkihez meleg? A koszorús akadémiai műfordító kuriózumból lefordította németre és otthon elszavalta a gyerekeinek. De a gyerekek nem tudtak nevetni és azt mondták a papájuknak, hogy ők értik, mert a kályha csakugyan mindenkihez meleg. Erre behoztak engem ide a bolondházba.

MÁJUS

– Pardon. Uraságod most érkezett?

– Most. Brrr.

– Kicsit hideg eleinte, mi? Hja, az ember hozzászokik. A fejére is raktak jeget?

– Raktak. Brrr.

– Persze, persze. Az nagyon jó. És persze egészen betolták, mi? Hányas szám uraságod?

– Hányas szám?

– Hát nem nézte meg, hiszen a lábára kötöztek egy cédulát a számmal és a névvel, ha van. Nekem csak számom van, nevem nincs. Még nem agnoszkáltak. Nem szűk magának az a cella?

– Nem.

– Nekem igen, mert fel vagyok puffadva. Négy nap múlva halásztak csak ki. Nem baj, csak a szemem zseníroz, belefolyt a szájamba. Magának még van szeme?

– Az egyik. A másikat kivitte a golyó. Ott ment ki.

– Revolverrel tetszett...?

– Pisztollyal.

– Az jó. Eleinte én is úgy akartam, de aztán nem tudtam pénzt kapni rá. Nekem soká tartott, de tetszik tudni, a biztos, az biztos.

– Honnan tetszett...?

– A vasúti hídról. Tetszik tudni, négy nap múlva tudtam csak följönni. Utálatos lesz az embernek a tüdeje. Pardon, zöldül már a maga hasa?

– Még nem. Hát zöld lesz?

– Ojjé, látná az enyémet. Szép, világoszöld, egész a köldökömig. Úgy örülök, nemsokára zöld leszek. Csak a hájam szép kék. Most már rendesen megy minden a boncolásig, csak már túl lennék rajta. Szrr. Szrr.

– Mit csinál?

– Semmi, a víz szörcsög bennem; na tessék, most a másik szemem is kifolyt. Sajnálom. Máskép egészen szabályszerű vagyok, mondta a doktor úr. Igaz is, mondja csak: szőke volt?

– Nem, barna. És az öné?

– Az enyém is.

– Hogy hívták?

– Pötty Pepinek hívták.

– Úgy. Úúúgy. Hát hiszen akkor maga a Freinreisz Zoltán.

– Na hát?

– És én szamár, azt hittem, magához megy feleségül.

– Hát, maga a Nebbich Lajos? Én azt hittem, a magáé lesz. Hát akkor kellett nekem beugrani a Vasútiról?

– És kellett nekem kiadni a pénzt arra a pisztolyra? Őrület.

– Hiszen akkor hozzám jött volna! Ha én ezt tudom, hogy nem magához akar menni, és hogy maga beugrik a Vasútiról... De nekem azt mondta, máshoz megy és én tudtam, hogy az csak maga lehet...

– És ha én tudom, hogy maga pisztolyokat vásárol és hogy nem akar magához menni... De nekem azt mondta, máshoz megy és én tudtam, hogy az maga...

– És ezért oszlunk mi itt ketten? Hát kihez ment akkor a Pötty Pepi?

(Egy úr a harmadik cellából):

– Hozzám.

A TANULSÁG

I.

Hetvennyolc esztendős koromban rájöttem, hogy a feleségem ötvennégy év óta csal engem egy fiatalemberrel. Elmentem a Margit-hídra és egy szép fejest ugrottam, amivel megnyertem a B. T. C. műugró-bajnokságát. Azonkívül rekordot csináltam búvárúszásban, két és fél napig maradtam a víz alatt, verve Kankovszkyt, aki csak két perc, húsz másodpercig bírta ki az atlétikai versenyen.

II.

Szent Péter a vetítő-készülék előtt ült és az életem filmjét csavarta föl a korongra. Mikor odajöttem, éppen annál a jelenetnél tartott, amint ugrom bele a Dunába. A különböző szentekből és angyalokból álló közönség jól röhögött, hogy olyan furcsán kalimpázok. Dühös lettem és megrántottam az öregnek a karját. Erre elszakadt a film.

– Marha! – kiabált Péter, – most hogy szedem le a korongról? Le kell forgatni az egészet, hátulról visszafelé. Ez jól fog festeni! Menjen vissza, ahonnan jött!

És ezzel elkezdte forgatni az életem filmjét, hátulról visszafelé.

III.

A következő percben lábbal fölfelé kibuktam a Dunából és felugrottam a Margithídra. Arccal Buda felé, szépen hazamentem Pestre, háttal fölmentem a harmadik emeletre, bezártam az ajtót, mire az kinyílt, végig hátráltam az előszobán és visszaültem a díványra.

IV.

Egy percre távoztam. Visszahátráltam a szobába és emészteni kezdtem. Csakhamar készen volt az ebéd, az inasom hátrafelé behozta a piszkos tányérokat, én visszaültem a székre és a gyomromból a már elkészült jóféle túróstésztát villával és késsel szépen beleraktam a tányérba. Összeragasztottam a hússzeleteket, ami nagyon jó volt. Miután a levest is kikanalaztam a szájamból, felálltam és megnéztem az órámat. Félegy volt, tizenkettőre a hivatalban kellett lennem, gyorsan kihátráltam a szobából. A szájamba dugott cigarettavég mindig nagyobb lett, végre rágyujtottam és beletettem a zsebembe.

V.

Tíz év múlva feketedni kezdett a hajam és a fogaim lassan belehulltak a szájamba. A nyugdíjamat megvonták tőlem, kezdődött a munka és én megint odaültem a hivatalba, róhattam a betűket, míg az utolsó sortól az elsőig el nem készültem. Főnökeim nagy jóindulattal voltak irántam, de aztán már nem ismertek olyan jól és huszonöt évi becsületes munka után fölvettek háromszáz forint fizetéssel, teljes lakdíjjal. Itt álltam tehát, hátrafelé, a legnagyobb nyomorban, hivatal nélkül, feleségemmel együtt, aki egyre szebb lett és egyre jobban szeretett.

VI.

Ekkor azonban már huszonötéves voltam, visszaszöktettem feleségem az apjához és beleszerettem. Egy bűnös, lobogó éjszakán háromszor egymáselőtt karjaimba omlott, enyém lett, mire én egyre félénkebb lettem, megfogtam a kezét, de ő visszahúzta, végre megismerkedtünk és én bemutatkoztam. Azontúl nem láttam többé.

VII.

Megkaptam doktori oklevelem és kezdetét vette a kedves, vidám diákélet. Fiatal voltam és boldog, szerettem tanulni s így mindig kevesebbet tudtam. Fiatalságommal azonban kissé odaéltem (első életemben ugyanis visszaéltem vele) s így csakhamar minden erőmet visszanyertem. Tizennyolcéves voltam, mikor leérettségiztem, bajuszom szépen visszafejlődött, belenőttem ruháimba és szorgalmasan felejtettem. Tizennégyéves koromban egyszer kigyógyultam a kolerából, mely csaknem végzetessé válhatott volna, de csakhamar elkövetkezett a fertőzés és én túl voltam a veszélyen. Ettől kezdve csöndesen folyt életem, selypíteni kezdtem, majd elfelejtettem beszélni s mikor már elég kicsi voltam, négykézláb másztam vissza a bölcsőbe, hogy szoptatós dajkámat ellássam tejjel. Hogy ezután mi történt, nem tudom, csak egy sötét helyiségre emlékszem még, ahova engem valaki erőszakkal betuszkolt.

VIII.

Szent Péter, amint visszakerültem elébe, éppen készen volt a koronggal és mosolyogva emelte föl szentséges kezeit.

– Te, aki kétszer éltél, – mondotta nékem, hogy bölcs példázattal oktatná az összevegyült szenteket, – te, aki kétszer éltél s minden dolgokat megfordítva, mélyébe láttál az élet teljességének; – mondjad el tehát minékünk: micsodás tanulságot merítettél amaz úton, melyen közönséges halandónak csak egyszer adatott áthaladni s amelyet te kétszer esmértél meg az Úr végtelen kegyelméből.

Orromra tettem mutatóujjamat s rövid megfontolás után így válaszoltam Szent Péternek:

– Minden tanulság, amit tettem, egy megfigyelésre szorítkozik, szent atyám.

– S mi ez?

– Hogy Kassák Lajos verseinek hátulról visszafelé olvasva éppen úgy nincs értelme, mint előlről hátrafelé.