Karinthy Frigyes

Új görbe tükör

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-610-9

MOBI ISBN 978-963-453-620-8

TARTALOM

Tizenhatodik szín

Robinson Krausz

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

Fő a diszkréció

Johnson-Jeffries boxmérkőzés

A riporter

I. Az özönvíz

II. A honfoglalás

III. Tatárjárás

IV. Nagy sportemberek

V. Kolumbusz

A sakkozók

Gögicse

Sok a hallgató

Heten vagyunk uram, heten

Földrajzóra 2852-ben

Cukrok

Párbajaim Pesten

Bejutni

Hazamegyek dolgozni

Viszek egy könyvet

Társasjátékok

Játékok

Futurizmus

Beszélgetés Sándor bácsival

Mariska és Károly bácsi

A majom, a kis oroszlán, a kis malac, meg a kis kutya

Feltámadás

A finom és jómodoru ember

Az újságíró és a munkanélküliek

Nagybeteg a cipőm

Vallomások

A magyar pénzhiány oknyomozó története

Irigység

A majom és a hangya

Történelmi materializmus

Szemléltető statisztika

Ábránd és valóság

Vizsgálat

Influenza

A lebeszélőben

Barátom, a vállalkozó

Tűzrendészet

Pályázom a Nobel-díjra

Vitatkozás

Gyermekfoglalkoztatás

Ötórai záróra

Oktatom a kis fiamat

Kivégzésem

Az ideális pokol

Időgép

Dalcroze

Bibliai történetek háborús alkalmazásban

I. Ádám és Éva

II. Egy tál lencse

III. A tékozló fiú

Egyszerűsíteni a forgalmat

Eszem adta menyecske

Plakát

Nyomozom a detektívet

Igazgató úr

»Szubjektív lelet«

I

II

A szinházi férj

A főpróbától a bemutatóig

Álomfaló

Följelentem az emberiséget

Tizenhatodik szín

(Az »Ember Tragédiájá«-nak ujonnan felfedezett része, mely az eredeti kiadásból véletlenül kimaradt s amely a Keppler– és a Tower-jelenet közé volt ékelve. Madách Imre utólagos jóváhagyásával kiadjuk.)

---

Fényes helyiség a New-York irodalmi kávéház földszintjén. Elől asztalok és székek, könyves– és újságos-polc. Pincérruhás férfiak sürögnek-forognak. Olvasásba és írásba elmélyedt vendégek. Egy kis lány ibolyát és Pesti Futárt árul. Az ablakokon keresztül széles pászmákban süt a Nap. Távolról Kar énekel: eleinte alig hallhatóan, aztán erősebbé válik, mintha közelednék a hegyek felől.

Álhirlapírók kara (távolból):
Zúg a tenger, zúg az élet,
Ez nem véletlen, ez vélet,
Zúg az által, zúg a főleg,
Ó előleg! Ó előleg!
Téged isten hol ver, hol ver,
Ó, revolver! Ó, revolver!
Akadna egy tutis talán,
Ó, átalány! Ó, átalány!
Lapot kéne alap’tani!
Ó Hatvany! Ó, Hatvany!
Csinálni kéne új revűt
Ó, az beüt! Ó, az beüt!
Napilapot, alabárdost,
Kis Színházat, à la Bárdost,
Írok darabot, tanti, én
Ó tantième, ó tantième,
Egy millió, két millió,
Lapokba nagy ribillió,
Vagy egy mozit, vagy egy mozit,
Az jól hoz itt, az jól hoz itt,
Téren és minden koron át,
Jaj! koronát! jaj! koronát!
Két koronát!
Egy koronát!
Holnap visszaadom!
Holnap! Holnap!
Holnap visszaadom!
H...o...o...l...

(Ez a szó: »Holnap«, lassan újra beleolvad az általános zúzásba és a Kar szózata a távol hegyekbe vész. Ádám, mint vidéki szerkesztő, Lucifer, mint könyvügynök, hirtelen megjelennek a bejárat mellett, egy asztalnál. Lucifer leülteti Ádámot.)

Ádám:
Mily ország ez s mely nép, melyhez jövénk?

Lucifer:
Kívántál kort, amelynek hajnalán
Az Eszmét érti s istápolja minden
S a vak tömegnek nyíltan hirdeti,
Kimondott szót s merészen szárnyalót,
Mely szebb szavakkal szebbet mond; s a nép
Megérti, mit a gondolat sugall
S a gondolat hatalmas szózatát
»Bár nem tanulja senki, minden érti«.
Nem így beszéltél? Nos, helyben vagyunk.
Tekints körül e csarnokok falán
S a síma márványasztalok felett,
Hol görnyedezve ül Korszellemed
S fajod. Itt minden eszméket teremt,
Ez mind az ihlet hős lovagja itt,
Művészetének önbízó hevét
Itt minden egyes fennen hirdeti
S nyiltan bevallja: »Én művész vagyok«.
Művész, az Eszme s Szépség hőse hát.
És minden érti az igaz valót,
Bár nem tanulja.
(A pincérhez):
Pikkolót, pohárba.

Ádám:
De mért ifjak, mondd?

Lucifer:
Törvény a szokás itt,
Hogy harminc éven túl e lángeszek
Tömény sósavba tétetnek, ecettel
És ünnepélyesen felvéve a
»A vén trotli« címet, nyugalomba mennek,
Ezeknek volnék én is egyike.

Ádám:
Minő csodás! De mondd, ki e fiú,
Kit ott vállára ültet pár csavargó
S ki hetyke daccal dőre bort iszik
S fejére önti e hevült fiúknak,
Kik ordítozva fogják lábait?

Lucifer:
Nem ismered? E kornak igrice.
Duhaj fiú, de halljuk, mit beszél.

A duhaj (egy csomó sovány és pattanásos arcú fiúnak a fején ül, akik szabályos időközökben átköpnek a szembenlévő asztal csészéibe):

Én őszös, nyeszlett úriságom,
De undom, de köpöm, de szánom,
Ti vagytok a Geny,
Ti vagytok a Piszok.
De én iszok.
De én iszok.

A soványak (ordítva):
Halljuk! Halljuk!
Órriássi! Éljen! Éljen!

Álhirlapírók kara (távolból):
Ó vérzések!
Ó érzések!
Ó ások!
Ó látások!
Duhaj!... Duhaj!... Ó nagy!
A legnagyobb!...
Fejére babért,
Fejére koronát,
Két koronát,
Egy koronát,
Holnap megadom!...
Holnap... Holnap...
Hó...o...o... (Elvész a hang.)

Ádám:
Mi zagyva szókat halmoz oly bohón
E furcsa lény, s azok mit éltetik?

A duhaj:
Nyál-ország és kese kicsik,
Kese kicsik, kicsi kocsik,
Nem vagyok én közületek,
Vagyok búsa órjás-virág,
Mit fogjátok a lábamat?
Eresszetek, mert pofozok,
Eresszetek, mert pofozok.

A soványak (ordítva):
Nagyszerű! Felséges!
Micsoda erő! Micsoda szenvedély!

(Még jobban fogják a lábait.)

Ádám:
Mi furcsa kép! Bolondos társaság,
Kik ők sajátlag?

Lucifer:
Ez, s fajod, a lényeg.
De meg ne sértsd e derék fiúkat,
Mert önhitére büszke mindenik.

(A színész belép.)

Ádám:
A lelkesülés érdemük nekik
S ifjú szivektül mást ki várna még?
De hát a szellem s művészet uralma,
Ha termett is ily dőre vakhitet,
A lelkületre üdvös volt bizonnyal.
Szelidebb s finomultabb hangulatra
Csitítva mult koroknak durva népét
S a zord kedélyt nemesbbé csiszolá
S megértővé.

A színész (egy ujságírót vág pofon, de úgy, hogy az lefordul a székről):
Nesze, Politzer úr.
Majd írd máskor, hogy tehetségtelen
Vagyok.

(Nagy röhögés. Politzer feltápászkodik. A színész megszorítja a nadrágszíját és fogadja az üdvözletüket.)

Ádám (aki felugrott, most elhűlve megáll):
Mi az? S amazt nem védi senki?
E jó fiút, ki lelkesen s mohón
Vélé szolgálni az igaz ügyet
S megírta arról, hogy kontár csupán?

Lucifer:
Akad védője, várj.

Kád (szerkesztő, Politzerhez):
Hát apikám,
Ez poficsek volt. Tudja mit, írok
Egy ziccert neki, a hasába, jó?
Hogy meggebed. Váltója van neki
S a papájáról tudok valamit.

Ádám:
S e szélesarcú és dagadtszemű
Hóhér, ki ez, ó Lucifer, beszélj!

Lucifer:
Ez Kád.
(Kádhoz fordul.)
Mester, távolból jövénk
S e csarnokba nagy híred hozott.
»Futár«-odat csudálja fajzatunk.

Kád:
Hallja, ne dumáljon nekem, mer’ a szájára ülök. Ha tud valamit valakiről, akkor beszéljen, tíz kroncsiig tuti, másképp steigoljon innen a sárgába.

Ádám:
Ó Lucifer, mi rettentő beszéd!
Hová lett nyelvünk, a dicső, s nemes,
Holott szavában e nyeglének itt
Külvárosoknak szennye háborog.

Álhirlapírók kara (távolból):
Bóruch, ate, adonáj,
Kádas! Kádas! Ó a nagy,
Kádas! Kádas! Ó a nagy,
A legnagyobb!

Szósz (a szociálfilozófus, Ádámhoz):
Az, hogy itt egy külvárosi, hogy úgy mondjam nyelvgörbe képződik, az egy kultúrjelenség, amit kultúr-csavarodásnak nevezhetnénk. A fajiságnak egy talaj-rétegeződése szemlélhető az effajta kifejezésekben, mint »dumálni«, meg »steigolni«. Bomlott kultúréletünk nő-példányai és hím-egyedei mintegy csúcsgörbéi ennek a fajiságnak. Különben pedig, úgy hallom, ön jambusokban beszél: ez egy jellemző kultúrjelenség. Ön egy elfajult kultúregyede, hogy ne mondjam kultúrparazitája ennek a kornak: az első csimpánzság jellege önben elfajilagosodott és holmi gondolkodási és értelmi sallangokat vett föl. Ön egy kultúrcsimpánz.

Ádám (fölháborodva):
Hogyan? Csimpánz, én? Hah, te gaz lator,
Hiába voltam Keppler s Márius
És Hellaszban hiába harcolék
Különb eszmékért, mint e korcs tömeg?
Hiába törtem eszmék gádorán
Az Úr színéig, s szembeszállva, hah,
Az elemekkel, mindhiába szálltam
Az űrbe vissza, csillagok közé,
Hogy visszahullva, ember, képedig,
Sárral dobál – s csimpánznak elnevez
E nyegleképű és csupasz legény?
Majd megtanítlak, korcs!

(Hátrakap egy székért, de Béla, a pincér, aki azt hiszi, hogy kabátot akar lopni, lefogja.)

Béla:
Álomkép, ne mozdulj.

Álhirlapírók kara (távolból):
Képedre, ha mászott,
Te akarod megfőzni a Szószot?
Szósz! Szósz! Ó a nagy!
A legnagyobb!

A drámaíró (egy ujságíróhoz):
Ki ez a tisztelt úr? Nagyon hangosan beszél.

Ádám (feléje fordul):
Te zord s hideg tekintetű alany,
Kinek szemén egyetlen vízüveg
S egyetlen szemmel nézel úgy reám,
Beszélj te nékem eszmékről, miket
Keresni jöttem s nem lelek sehol.

A drámaíró:

Nézze, barátom, ezekkel nem viszi sokra, három korona kapcsán, ami hihetőleg a zsebébe van. Ezeknek a forinttalan dolgoknak már lejárt az ideje. Na, akar egy koronát?

Ádám:
Te fanyar elménc, mondd nekem, ki vagy?

A drámaíró (monoklit csap föl):
Hogy tetszik mondani?

Ádám:
Távozz, ne szólj. Te hitvány érdekért
Eladtad ím az eszmét – s nem pirulsz,
De kérkedően szóllasz: jól van úgy,
S példádat még követni hirdeted?

A drámaíró: 
Alászolgája. Adja át üdvözletemet tisztelt barátjának, aki egyébiránt nagyon hasonlít Hegedüs Gyulához. Ki az?

Lucifer:
Én, Lucifer.

A drámaíró:
Az ördög? Hányadik kiadás?

Lucifer (zavartan):
Ezt nem értem.

Ádám:
Hogyan, Lucifer? Rajtad ő kifog?

A drámaíró: 
Látja, kérem, a dolog nagyon egyszerű. A kitűnő Madách érdemeit különben méltányolva, úgy veszem észre, uraságodból eddig mégis egy kiadást tudott csak kipofozni. Vallja be, én nagyobb sikerrel alkalmaztam önt. Ön nem tehet nekem szemrehányást. Ha azonban az ön barátja tovább is folytatja támadóhangú előadását: akkor rögtön beleegyezem kiadóm sürgető óhajába, mire önt lefordítják angolra s így nem szólalhat meg többé ebben a darabban, melyet magyar nyelven adunk elő. Hát gondolja meg. Alászolgája.

Lucifer (alázatosan):
Igenis, nagyságos úr. Majd beszélek vele. (Csitítja Ádámot.)

Álhirlapírók kara (távolból):
Hehe! Hihi! Bruhaha!
Madách Gábor, Madách Pista
Pitiáner nimolista
Ája, mája,
Nem volt neki koronája,
Száz koronája!
Két koronája!
Egy koronája!
Holnap megadom!
Ho...o...ol...

Ádám:
Elég – elég... ó, borzalom fog el!
Lélektelen vásárt találtam ott,
Hol eszméket s igazságot kerestem.
De mondd –: a zsenge gyermeklelkeket,
Kiket nemesb csirába hajthat ám
Egy jóltevő s irányító hatalm: –
Ki istápolja gyenge lelküket
E zord s rideg és számító világban?

Lucifer:
Jöjj hát és láss.
(Felmennek a karzatra.)
És nézd meg őt magad.

(A karzaton ül a modern »Nyaggat« című revü szerkesztője, mint Tudós, fehér köpenyben. Anyák gyermekeiket hozzák elébe. Éppen egy gyermeket tapogat.)

Egy előfizető:
Tudós – véleményed?

Szerkesztő:
Ebből műkritikus lesz.

Ádám:
Hogyan? E nyirkosszívű bölcselő
Nem fél e zsenge gyermeklelkeket
Az Eszme szent honába vonni be?
Mester! beszélj hát – távolból jövénk.
Hogyan lehet, mondd, hogy erő s anyag
Magában egy, de külhatásra más:
Előtted egyként megnyilatkozik?

Szerkesztő:
Mit akar? Kéziratot hozott?

Ádám:
Ezt nem értem.

Szerkesztő:
Mondja, mibe hisz ön: a neo-impresszionizmusba, vagy a nio-neo-impresszionizmusba?

Ádám:
Lucifer! Mi ez? Megint az »i« betű?!
A homouzjon átkos végzete!!

Szerkesztő (fejalkatát vizsgálja):
Na jól van, írja le ezt a mondatot: »Az élet egy fekete hajó«.

Lucifer (súg):
Mind nagy betűvel írd, Ádám, te ló.

Szerkesztő (megnézi):
Nem jó. Versekhez nem ért, azt már látom. Hanem maga biztosan kitűnő zenekritikus. Maga zenekritikákat fog nekem írni. Érti?

Ádám:
De nem, hogy vennék tollat s kérkedőn
A hangok szent művészetébe én
Kontárkodó, bírálgató szavakkal –
Hiszen nem értem s nincs tanulatom.

Szerkesztő:
Ne beszéljen. Én azt jobban tudom, hogy maga mihez ért. Azonnal üljön le s írjon egy zenekritikát. Mars.

Ádám (ijedten leül).

Lucifer (súgva):
Ne félj – hiszen Hellászban harcolál
S Achilleszt büszke karddal átdöféd –
S most borzadsz?

Ádám (remegve rágja a tollat):
Mi volt az ehhez? Ezt mégsem merem.
Mit írjak és miről? Hisz nem tudok.

Szerkesztő (Luciferhez):
Maga ne zavarja az ebadtát. Hagyja dolgozni. Magában különben egy olyan neo-primitív költőt sejtek. Maga üljön le és írjon valami gyerekverset. Érti?

Lucifer:
De én az örd...

Szerkesztő:
Hallgass!

(Lucifer ijedten leül egy másik asztalhoz.)

Szerkesztő:
Kengyel, maga meg segítsen annak a kritikusnak.

Egy kis fiú (fürgén Ádámhoz szalad):
Ne tesszék félni, majd én szedítet madánat, csak ilja szépen, hogy a toloratura énekelész szetszuál-psziholódiai alapon intáb medlátász dolda és nem medérzészé...

Ádám:
Hah, mit kívánsz, te gyenge csemte, mondd?

A kis fiú:
Udan, mada tehetszéttelen majha, mada pajalititnok, mada akarja az apját tanítani? (Kiveszi kezéből a tollat és tovább írja a cikket. Több hasonló fiú közeledik.) Pincéj, egy adad anyatejet, pohájba. (Gyermekek köldökzsinórokon ugrálnak. Nagy zenebona.)

Ádám:
Lucifer, hah! gyerünk! (Átrohannak a karzat másik oldalára.)

Egy álhirlapíró (felrohan a karzat másik lépcsőjén, lefelé kiabál):
De hát persze, mondom nektek, hogy szerkesztő! Az a másik, az a sánta niemand, az a kiadó. Csak gyertek. (Megrohanja Ádámot.) Szerkesztő úr, egy rövid kéziratot hoztam.

Ádám:
No várj! Ne vágtass! Gondold meg dicsőn,
Ha jól megért a lelked belseje...
Mit van mit tenni e parányi rög?
A kéz inalva ír, de áll az agy
S ha büszke lelked...

Álhirlapiró:
Mit tetszik povedálni annyit, főszerkesztő úr, kedves mester. Itt van egy vers. Csekély előleg...

Második álhirlapíró:
Meg itt is egy.

Harmadik álhirlapíró:
Meg itt.

Negyedik álhirlapíró:
Meg, íme itt.

(Körülveszik, kéziratokat nyujtanak át. Ádám kétségbeesetten kapkod, fuldoklik. Végre bemenekül hátul egy helyiségbe. Lucifer utánaveti magát. Elől egy széken ül Fleur Noire, mint agg ruhatárosnő, harisnyát köt. Ádám lihegve és zavart szemekkel megáll.)

Lucifer (megáll és a Nőre mutat):
Ismered őt, Ádám?

Ádám:
Ah, Éva, Éva!
Ó balzsam és talizmán! Ó a nő!
Te, ki lugast varázsolál nekem,
Hát így talállak?

A ruhatárosnő (feláll és vigyorogva közeledik):
Hallja, valamit akarok súgni magának.

Ádám.
Ah, ah, mi édes, édes enyhület,
A természet vigasztaló szava,
Ó súgd fülembe azt a szent igét,
Mit férfifülbe nő súghat csupán
S mely a vén földet ifjúvá teszi,
Legyen bár külsőd poklok fajzata,
E szó kibékít és felold! No súgd!

(A nő súg.)

Ádám (felordít):
Lucifer! Meneküljünk! El innen!

Lucifer (egy kicsit végre maga is megijed):
Mi az, mi az, mi az, mi az, mi az?

Ádám:
Azt súgta a fülembe: »Ádám, én költőnőnek érzem magam«. El! El!

(Elsüllyednek.)

– Függöny. –

Robinson Krausz

(De Foe nyomán átdolgozva)

I. FEJEZET

(Melyben elmondatik a fiatal Krausz születése, ifjúsága és atyjával való beszélgetése.)

Születtem a Külső Szerecseny-ucca 34. számú házban, fönt az emeleten a 119. ajtószám alatt, a lichthóf közvetlen közelében.

Atyám ugyane háznak az uccára nyíló homlokzatában jónévnek örvendő kalmár volt: sajtárúkkal és más tejtermékekkel űzött állandó és kiterjedt kereskedést; a ház majdnem minden előkelőbb ajtószámával és lichthófjával üzleti összeköttetésben állott: – még az akkori jóhírű Goldberger-családnak is szállított naponta két és félliter pasztörizáltat a 32-es alá, félliter külön, akiknek pedig cselédjük is volt.

Atyámat Krausz S. N. Robin-nak hívták: zsenge gyermekkoromban a második emeleti gangon éppen ezért »der, der verfluchte, ist der Robin’s Sohn« jelzéssel pofozott a házmester; innen neveztem magam később Robinson-nak.

Sorsomat éppen az döntötte el, hogy tejkereskedésünk volt: itt tanultam megismerni és megszeretni főelemem, a vizet, mely később elhatározó fontosságúvá lőn életem folyásában. A tejeskannák előtt üldögélve sok, sok vizet láttam magam előtt: – óceánok és tengerek lebegtek szemeim ködében. Igazi tengerészvér folyt ereimben: gyűlöltem és megvetettem a hitvány kis édesvizeket.

– Hallom, Móric, te ganef, – szólt spanyolul atyám – hogy nem akarsz mosdani.

Ekkor könnyekben törtem ki és mindent bevallottam neki: hogy mennyire irtózom a nyomorult édesvíztől és hogy csak a tenger végtelen keserű hullámai felé vonz minden vágyakozásom.

– Majd adok én neked keserűvizet, – mondotta ősz atyám portugál nyelven. – Takarodj a szemem elől!

Ezután elmondotta, hogy fivérem néhány év előtt éppen olyan makacsul vágyakozott a keserűvíz után, mely őt addig hajtotta, míg végre is elhajtotta az atyai háztól. Hajósinassá lett, de a balsors átvitte őt Budára, ahol a Lukács-fürdőbe került és most tyúkszemvágói rabszolgaságban sínylődik.

Boldogtalan fivérem sorsa könnyekig lágyította atyámat: zokogva rúgott hármat a fenekembe és kért, hogy térjek jó útra.

Megigértem neki és néhány napig igyekeztem elfojtani magamban a rossz gerjedelmeket. De természetünkön nem tehetünk erőszakot. Nekem is csak alkalomra volt szükségem, hogy vágyaim újult erővel törjenek ki belőlem ismét és ez az alkalom nem váratott magára soká.