Keresd a szerző ajándék novelláit:

https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

Copyright © Borsa Brown, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A maffia ágyában, 2013, 2016

A maffia ölelésében, 2014, 2016

A maffia szívében, 2015, 2017

Az Arab, 2015

Az Arab szeretője, 2016

Az Arab lánya 1., 2016

Az Arab lánya 2., 2017

Az Arab fia, 2017

A férj prostija, 2018

Gyalázat és hit, 2018

Gyalázat és szenvedély, 2019

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN: 978-615-5763-95-3

…Részegedjetek a szerelemtől…

(Éne 5:1)

1. FEJEZET

GREGORY

Az első percekben azt kértem, repüljenek el az órák, legyünk egy szempillantás alatt otthon, szálljanak ki a kocsimból, hagyjanak magamra… Sarasota határába érve azonban el sem tudom képzelni, hogy becsapja az ajtót, elmegy, és én sosem láthatom többé. Itt él majd ebben a városban úgy, ahogy én, de mégsem fogjuk látni egymást. Különbözik az életünk, a világ, ami körbeölel minket. Talán csak az érzéseink azonosak. Igen, ez nem kérdés. Csodás pillanatok, amikor a visszapillantóban találkozik a tekintetünk. Szeretek a szemébe nézni, és szeretem, ahogy egyre bátrabban állja a tekintetem. Talán már nem csak egy englischer vagyok neki… Közel engedett magához minden értelemben, és ezért különleges embernek érzem magam.

Szótlanok vagyunk, ez jelenthet rosszat is meg jót is. A Pinecraft közelében Samuel mocorogni kezd, majd váratlanul megszólal:

– Állj meg az egyik utcánál! Gyalog megyünk be. Úgy lesz a legjobb.

Bólintok, Dorothy meg sem rezdül, bambul tovább. Leparkolok az út szélére, mélyet sóhajtok, Zook azonnal kiszáll, mi Dorothyval csak ülünk némán. Erőt veszek magamon, újra a tükörbe meredek, ő már engem néz. Hosszan szemezünk, a Rambo elég jó fej, mert úgy tesz, mintha a táskájában fontos pakolnivalója lenne.

Halványan elmosolyodom, mire Dorothy kedvesen nyögi ki azt, ami a legnagyobbat üt.

– Isten veled!

Dühössé válok, ugyanakkor gyámoltalanná is. Meg szeretném állítani, könyörögnék, hogy ne búcsúzzon! Találkozhatunk még, hiszen mindketten itt lakunk ebben a városban, talán nem is olyan távol egymástól… Az „Isten veled” olyan véglegesnek tűnik.

Mégis tartom magam, neki is csak biccentek, arra várva, hogy kiszálljon.

Előredől, a nyakamhoz bújik, behunyom a szemem.

– Szeretlek, Gregory Hamilton! – Elmosolyodom, de nem tudok felelni. – Szeretlek, és ezen semmi sem változtat. Hamarosan szabad életem lesz, akkor majd megmutatja az Istenem, hogy mennyire kegyes. Vársz rám? – Még mindig képtelen vagyok akár egy hangot is kipréselni magamból. Várok-e rá? Szeret! Minden, mi oly távolinak tűnt, itt van. Megkaphatom őt, enyém a lelke, a szíve, és tudom, a teste is az enyém lesz. Már nincs, ami megállít. Már nem érdekel a tisztesség, az ígéret, a szabályaik. A szerelem egy önző, féktelen üldözővé változik bennem, és addig nem nyughat, amíg Dorothy Millert maga alá nem gyűri. – Boldog szeretnék lenni azokban a hónapokban. Tégy azzá, Gregory… Kérlek! – Nagyot nyelek, olyan szürreális ez az egész. Ha kell, most, ebben a pillanatban boldoggá teszem őt! – Keresni foglak.

Mire felocsúdok és reagálnék, kiugrik az autóból, és Samuel mellett terem. Jobbnak látom, ha nem szállok ki, ezért csak az ablakból figyelem, ahogy megindulnak befelé. Pár méter után a Rambo visszafordul, és az ajtómig iparkodik. Leengedem az ablakot.

– Csak elfelejtettem mondani, hogy kösz!

– Nincs mit.

Hátrafordul, Dorothyra néz, majd vissza rám.

– Nem lesz lehetőséged meghódítani, csak a rumspringáján. Akkor szabad lesz. Állj készen, englischer, én segítek neked. De ne feledd az egyezségünket! Ha nem tartod magad hozzá, nem lesz sem Dorothyd, sem Sarasotád! – céloz a csikóra.

Csaknem kipattanok és megrángatom, mert Dorothyról eddig szó sem volt. A lóval megzsarolhatott, de azt már lezárt ügynek tekintettem, hogy ők nem akarnak összeházasodni. Most értem csak meg, hogy Samuel boldogságától függ az enyém is, és az ő boldogsága is függ az enyémtől. Üzlet? Nem tudom… Hányok ettől, de Dorothy Millert mindennél jobban akarom. Belemegyek. Bármibe! Lenullázom magam mind emberileg, mind anyagilag, csak boldog lehessek, és ő ezt tudja.

Valamit mondanom kéne, de a szemem sem rebben. Megpördül, és visszaiparkodik a menyasszonyához, aki eddig kíváncsian vizslatott minket.

Oké, Rambo! Én csak két dolgot kérek tőled: A csikót és Dorothyt. Cserébe tiéd a világ!

Jó ideig ücsörgök mozdulatlanul. A szavak még a terepjáróm légterében keringenek, mosolyra fakasztanak, megrémítenek, reményt adnak… „Keresni foglak.”

A fejem a kormányra döntöm, hangosan felröhögök. Atyaég! Hányszor mondtam én ezt nőnek: „Majd kereslek.” „Majd hívlak.” „Majd beszélünk.” És ők lelkesen bólogattak. Azon gondolkodtam, hogy a fészkes fenébe hiheti el ezt egy nő. Erre most itt ülök, és semmiben sem hiszek jobban, mint hogy ő keresni fog. Mivel én nem tehetem ezt, nincs is más választásom.

Indítok, közben rányomok Walter számára. Sok az elintéznivalóm, és a Dorothytól való búcsú úgy felpezsdített, hogy az Antarktiszt is meg tudnám most hódítani. Walter nem hazudtolja meg magát, a szokásos, flegma stílusában szól bele.

– Ó! Méltóztattál felhívni? Csak nem hazatoltad a képed? Gratulálok!

– Na, barátom. Szólj a kis titkárnődnek, hogy hívja össze ugyanazt a sajtóstábot, akik a múltkor végighallgatták az amishokat!

– Mi? Biztos, hogy nem! Ma van az első nap, hogy nem kapok „dögölj meg!” üzenetet! Hátha elcsitul…

– Nem fog elcsitulni. Ismerem azt, aki kirobbantotta, és tudom, miként kell ellene fellépni. Úgyhogy tedd, amit mondtam! Ha megvan a média, akkor leegyeztetjük a találkozót velük. Tervem van. És mielőtt vitába szállnál velem, közlöm, ez az egy lehetőségünk van, úgyhogy ne háborogj!

– Háborog a rossznyavalya már, csak oldd meg valahogy! Ilyen szarul még nem jártunk…

– Nem fogunk szarul járni, nyugi.

– Miért nem szólsz Sharonnak? Az én titkárnőm olyan kis szerencsétlen.

Felröhögök. Bezzeg akkor nem minősíti így, amikor az időt üti el vele. Igaza van, Sharonnal talán jobban járnánk, de kezdem unni, hogy állandóan én cseréljem ki minden ügy alól a szaros pelenkát.

– Ez egy közös projekt. Valamit a te irodád is intézhet. Ráadásul most értem a városba, úgyhogy most az egyszer kapd össze magad, és adj valami komolyabb munkát is az asszisztensednek, mint hogy lehúzza a gatyádat!

Erre ő is belenevet a telefonba.

– Na jó. Egye fene. Hívlak majd.

Mosolyogva teszem le a telefont, miközben tudom, a neheze még csak most jön. Ha ma nem teszem meg, napok múlva sem leszek rá képes. Józan vagyok, mindent ködfelhők nélkül látok, jót tett, hogy pár napig nem voltam a városban és a bácsikám közelében. Sok minden jó volt…

Most vagy soha!

A Sarasota Memorialhoz hajtok, különös, de nincs bennem az az izgalom, ami a múltkor hatalmába kerített. Haroldot szándékosan nem hívom, bár van egy olyan érzésem, hogy most is itt lesz a kórházban. Milyen különös az élet. Apám és az ő testvére, a bácsikám, két totálisan különböző ember.

Harold a múltkor megüzente, hogy az apám magához tért, az orvos is közölte, hogy osztályra fogják vinni, ezért a daganatközpontba veszem az irányt. Maga a halál. Igen, ő lakik itt, határozottan ezt érzem, mégis könnyű lélekkel lépek be. A szemébe fogok nézni. Köszönök: „Helló, apa!” Megmutatom, hogy milyen fia lettem, miről mondott le, minek fordított hátat. Végre kielégíthetem a saját lelkem, és ez akármilyen szánalmas is, boldoggá tesz.

– Jó napot! Michael Hamiltonhoz jöttem látogatóba – támaszkodom a magasra emelt pultra.

A világoskék ruhában ücsörgő, őzikeszemű ápolónő rám pislant, majd negédesen reagál.

– Kérem szépen a látogatói kártyáját.

– Az nincs.

– Akkor nem engedhetem be – mosolyog tovább, és röhej, de én is vigyorgok.

Nem engedsz be? És akkor most azt hiszed, hogy kiszúrsz velem? Hát teszek rá! Legalább lesz mire fognom, hogy nem látogattam meg! Ki akar ide annyira bemenni? Akar a halál! Na, az akar! Én nem!

– Az apám – mondom önkéntelenül.

– Csak látogatói kártyával látogathatók a betegek.

A kezére nézek, az ujjai egy papírlappal babrálnak a falapon, mintha zavarban lenne.

Nem mehetek be. Hát legyen.

– Értem. Akkor… viszlát!

Megpördülök, mennék is ki, de a nő utánam szól.

– Várjon! Megcsinálom a kártyáját. Rendben?

Totál hülyének nézhet, mert tétovázok.

Kell nekem az a kártya?

A nő semmit sem ért a bugyuta reakciómból. Szegény próbál segíteni, én meg még kéretem magam.

– Meg tudja?

– Persze. Csak kérek egy személyit vagy valamilyen más, arcképes igazolványt.

A pultra teszem a jogosítványomat, amit mosolyogva húz maga elé. Illene kedvesnek és hálásnak lennem, de elég nehezen megy olyasmit megköszönnöm, amit nem is akarok tiszta szívből.

Bepötyögi az adataimat, majd föláll, kijön a pult mögül.

– Jóváhagyást kell kérnem a betegtől, hogy látogathassa őt.

Nyilván… Én fizetem majd a kórházi számláit… Az aláírásommal én kértem a kezeléseket, amelyek életben tartják… És akkor most ő egyezzen bele, hogy én látogathatom.

Vannak vicces dolgok Amerikában.

Lássuk, beleegyezik-e!

– El sem mozdulok innen. Epedve várok a jóváhagyására.

A nővér felhúzza a szemöldökét a gúnyos megjegyzésemet hallva, majd elindul.

Mindössze pár perc telik el, megjelenik a kitáruló liftajtóban az őzikeszemű, és mosollyal az arcán lobogtatja a papírt.

– Az édesapja nagyon örült.

Milyen megható. Vajon mire számít? Arra, hogy a nyakába borulok? Remélem, Harold felkészítette rá, hogy én nem puhulok ám olyan könnyen. Egyébként is, mi az, hogy az édesapám? Az apám megnevezés még csak-csak lenyelhető, na de ez… Hagyjuk már!

Ismét a pult mögé iparkodik, és szűnni nem akaró mosollyal az arcán végzi a teendőjét.

– Egy kis türelem, és máris kész a kártya. Kérem, ezentúl mindig legyen magánál, ha látogatóba jön.

Úgy, ahogy mondod: „ha jövök…”

Úgy nyújtja felém az asztal fölött, mintha a világbékét kötötte volna meg. Szomjazik a dicséretre, ezért úgy döntök, jó fej leszek.

– Nagyon szépen köszönöm! Maga tökéletesen végzi a munkáját!

Egy ilyen mondattól miért pirulnak fülig a nők?

Nagyon zavarban lehet, mert nem mond semmit, csak lesüti a szemét.

Na akkor nézzünk farkasszemet az öreggel!

A nagymellény olykor leesik az emberről. Legalábbis az ajtó előtt állva ezt érzem. Harold nevetése kihallatszik, tehát ő is itt van.

Meg sem lepődöm. Micsoda testvér!

Erre még nem is kapnám fel a vizet, na de arra, hogy vihognak… Mi a fene olyan vicces?

Szinte berontok az ajtón, és ugyanazzal a lendülettel rögvest számon is kérem őket:

– Milyen jó kedvetek van! Fogadjunk, hogy nosztalgiáztok. Hiszen olyan csodás a múlt, hogy azon csak mulatni lehet, nem igaz?

Mindkettőjük arca elkomorul. Az apám próbál följebb ülni, Harold meg felém indul.

– Fiam – suttogja az apám, és ezzel egy időben Harold is felkiált:

– Hé, öcskös! De jó, hogy itt vagy!

– Öcskös? – meredek Harold szemébe, aki elszégyelli magát. Amikor hozzákerültem, akkor szólított így pár hétig. Aztán lettem Greg. Utána Gregory, majd a legtöbbször: fiam. – Mit ne mondjak, szépek vagytok. Aki „fiamnak” szólíthatna, annak csak „hé, öcskös” vagyok, aki meg hirtelen a gyermekének tart, az elfelejti, hogy évekkel ezelőtt miként hagyott cserben. Igazán összeillő testvérpár vagytok.

Apámra szinte rá sem nézek, és ez nem véletlen. Az első pillanatban fölfedeztem a tekintetében a csodálatot és a büszkeséget, hagyom, hadd nézzen meg magának kedvére.

– Gregory fiam, fogd vissza magad! – emeli meg az ujját Harold.

– Fiam – nyögi újra az apám.

Ha nem lennék ilyen pipa, még röhögnék is. Ezt az idióta egy helyzetet!

– Na tessék! Most meg hirtelen két apám lett!

– Gregory! – üvölt rám Harold.

Igaza van. Mi a francra jó ez az egész? Újra olyan vagyok, mint gyerekkoromban, amikor elveszítettem a szüleimet. Akkor is egy célom volt: elmarni magam mellől mindenkit. Még azokat is, akik a segítségemre lettek volna. Haroldtól egyetlen pillantásommal kérek elnézést, ő fogadja is. Bácsikámmal tökéletesen megértjük egymást. Nem tagadom, haragszom rá, noha talán nincs hozzá jogom. A cipőm orrát bámulom, Harold mellém lép, végigsimítja a felkaromat, majd halkan mondja:

– Kint várlak.

Bólintok, ő pedig becsukja az ajtót maga mögött. Az apám közben már alaposan felpolcolta a felsőtestét, riadt tekintettel fixíroz. Az eltelt percekben biztos rájött, hogy nem úgy fognak alakulni a dolgok, ahogy várta. Az ágya mellé sétálok, megemelem a fejem, és egyenesen a szeme közé nézek. A kezem a testem mellett lóg, jólesik így lenéznem rá. Rohadt érzés, de jólesik gyengének látnom.

– Greg… Uramatyám! Meg sem ismertelek volna!

– Az nem csoda! Húsz éve nem láttál.

A szeme föl-le futkorászik rajtam, de nem jövök zavarba.

– Na, gyere, ölelj meg!

Elmosolyodom, ő azt hiszi, szívből teszem. Csak másodpercekkel később jön rá, hogy én aztán nem fogom őt ölelgetni.

Szeretném megállítani az időt. Elmerülök az egykor világító, mára megfakult kék szemében. Látom magamat benne, a családomat, anyám mosolyát, könnyeit… Mennyi rosszat éltünk meg együtt…

– Örülök, hogy eljöttél. Tudom, nem könnyű neked. – Nem fogok közbevágni. Kíváncsi vagyok, mit mond először. Mi számára a legfontosabb? Kerüli a tekintetemet, folyton nyeldes, a keze reszket. Az egykor testileg, lelkileg kemény ember mára csak egy sajgó fájdalom lett. És még sincs bennem szánalom… – Nem tudom, hol kezdjem. Fiam… – Lehunyom a szemem, mélyet sóhajtok. Miért hangzik ez a szó most ugyanúgy a szájából, mint húsz évvel ezelőtt? – Elkövettem a legnagyobb bűnt, amit ember elkövethet. Azt hiszed, nem tudom? Azt hiszed, nem néztem szembe minden egyes nap a gaztetteimmel? – Választ vár, de egyetlen arcizmom sem reagál. – Piszok nehéz, Gregory! – És tessék! Már megint ő! Neki nehéz! – Egyszerűen kicsúszott a lábam alól a talaj. Fogalmam sem volt, mihez kezdjek. Úgy láttam jónak, ha Harold viseli gondodat, és tőled megtagadom a látogatást! Tudtam, akkor ember lesz belőled. – Elmosolyodik, mintha ezzel minden bűnét kimagyarázta volna. – És látod, milyen jól tettem!

Csillapítanom kell magamat!

Jól tetted! Naná! Hát kurva jól, mi tagadás!

Jellemző. Bármilyen szarba is küldi a családját, utána a mellét veri, ha kimászunk belőle.

– Mondj már valamit! – nógat.

– A múltkor voltam bent nálad. Eszméletlen voltál. – Bólint. – Akkor mindent elmondtam, amit akartam.

Ismét nagyot nyel, majd megrázza a fejét.

– De hiszen most mondtad, hogy eszméletlen voltam.

– Hallottad?

– Hogy hallottam volna?

Olyan hangsúllyal vágja rá, ahogy régen anyámnak osztotta az észt. Elvigyorodom, de a gyomrom görcsbe rándul és a kezem is ökölbe szorul. Ugyanaz a fennhéjázó stílus, az a „mindenkinél többet érek” tekintet.

– Akkor vedd úgy, hogy szerencséd volt. Jobban jártál, hogy nem hallottad.

– Ugyan már, Gregory! Felnőtt férfi lettél.

– Ezt sem neked köszönhetem.

– Az apád vagyok! Én nemzettelek!

Igen! Pontosan ez az én apám! Se nem több, se nem kevesebb! Harold nem ismeri az igazi Michael Hamiltont!

Az ágyára támaszkodom, és nagyon közel hajolok hozzá. Az arcába bámulok, gyógyszer és fertőtlenítő szagát érzem.

– Köszönjem meg?

– Nem ezt mondtam.

– Legyek hálás?

– Én nem ezt mondtam! – üvölti remegve, mire én még mindig halkan, higgadtan felelek.

– Akkor mit szeretnél? Fizessem minden számlád? Halálodig a tenyeremen hordjalak? Biztosítsak neked házat, ételt, italt, ellátást?

Megrázza a fejét, hitetlenkedve suttogja:

– Jóságos ég! Olyan vagy, mintha csak egy üzletet kötnél! Mi lett belőled? Azt hittem, Harold mellett jó ember leszel!

– A legjobb lettem, amit kihozhatott belőlem. Hidd el, ha nem kerülök mellé, már a fejedre nyomtam volna a párnát.

Megkövülten bámul, majd váratlanul szélesre húzza a száját. Egyre intenzívebben mosolyog, majd végül már hangosan kacag.

– Na ez a beszéd, Gregory! Kétség nem fér hozzá, a fiam vagy! Tetszik a pofám, vagy sem, fogadd el, te bizony olyan vagy, mint én!

Felhúz. Nem kicsit. Szaporán veszem a levegőt, azon gondolkodom, hogy behívom Haroldot, mert ha továbbra is kettesben maradok vele, olyat teszek, amit megbánok. A legszívesebben leköpném. Tulajdonképpen nem magam miatt, hanem a bácsikám iránti tiszteletből nem teszek ilyet. Bármilyen szar alak is ez, Harold testvérként tekint rá, és Haroldért bármit megtennék. Úgy, ahogy ezért a mocsokért is bármit megtettem volna, ha nem lök el magától.

– Talán igazad van, olyan vagyok, mint te. Egy jégcsap. De tudod, mit? Egyetlenegy apróságban eltérünk, és ez az, ami engem mégis más emberré tesz. – A kezére nézek, majd vissza az arcába. Tudnék neki cifrákat mondani, de a saját lelkiismeretemmel is el kell majd számolnom. Nem utálhatom őt jobban, mint amennyire magamért küzdök! – Én nem vagyok gyilkos! – Kiegyenesedem, és ugyanazon a nyugodt hangon folytatom. – Sőt. Fogunk mi még több dologban is különbözni. Például sosem fogok úgy bánni a feleségemmel, ahogy te bántál a tiéddel. De mondok még jobbat. A gyerekemnek a síromig fogom majd a kezét, és nincs az az isten, hogy hátat fordítsak neki. – Megremeg a szája. – És ez után eldöntheted, hogy mennyire is vagyunk mi egyformák!

2. FEJEZET

DOROTHY

Betty az apró lábait kapkodva szalad hozzám, de többször megbotlik. Anya felkapja őt, és szinte repül felém. Boldogság őket látni, még méterek választanak el minket egymástól, de már érzem a számon a bőrük selymességét, minta csókolnám az arcukat. Fél szemmel azt is látom, hogy apám és David a teraszon áll, türelmesen várnak. Tudom, hogy ők is örülnek nekem, csöppet sem meglepő apám visszafogott viselkedése. Anya, ha boldog, nem képes palástolni az izgatottságát, és bevallom, ez most jólesik.

Magam mögött hagyva Samuelt, én is rohanni kezdek. Erősen süt a nap, pedig hamarosan lenyugszik. Milyen melengetőek ezek a sugarak. Pennsylvaniában nyoma sem volt a derűnek, a melegségnek, amit egy napsugár tud csalni az ember lelkébe.

– Betty! – Kikapom anyám kezéből a húgomat, és ahogy szorítom, a könnyeim is kicsordulnak.

Nem sok időt töltöttem tőlük távol, mégis egy örökkévalóságnak tűnik. Mennyi mocskos dolog, különös ember és szokás! Eddig csak angol és amish között tettem különbséget, de ez megváltozott. Ma már amish és amish között is fel tudom fedezni a hatalmas szakadékot, miközben angol és amish között szinte észre sem veszem a halványan húzódó határvonalat.

„Igazságosan ítéljetek ember és embertársa között!”{1}

– Ó, Dorothy!

Anya Bettyvel a kezemben szorít magához, otthon vagyok, hazaértem. Az illatuk az orromba kúszik, onnan utat tör a szívemhez, és megannyi mozdulat, csók, nevetés különböző emlékek formájában ölt képet.

– Nagyon hiányoztatok! – Hol Bettyt csókolgatom, hol anyát.

Apám még mindig a teraszon áll, leemeli a kalapját, és megcsóválja a fejét. Megfordul, bemegy a házba, miközben David le sem veszi rólam a szemét. Samuelre sandítok, aki a jelenetet látva a földre mered. Anyám is észleli a különös helyzetet, ezért lágy hangon mondja:

– Na gyere! Biztos nagyon fáradt vagy! – Csak bólintok, mire ő Samuelre néz. – Köszönjük, hogy hazahoztad. Holnap gyere át, és megbeszéljük Dorothy rumspringáját.

– Nem kellek én ahhoz! Áldásom mindenre. Ott tölti a szabad életét, ahova csak viszi a szíve… Én nem kérem számon – feleli, mire anya meglepődötten felhúzza a szemöldökét.

– Azért mégiscsak a vőlegénye vagy!

– Az! Éppen ezért más célom sincs, mint hogy boldog legyen!

Megfordul, majd a hátizsákját a vállára húzva indul meg a Zook-birtok felé.

Nem tudom, miért, de darabokra hullik a szívem. Azt akarom, hogy Samuel boldog legyen!

Istenem! Tartsd őt is magad mellett!

Jó ez a csönd, ez a nyugalom, ez a kellemes meleg. Jó itt minden! Minden, minden, minden. Szeretem ezt a várost, a Pinecraftot, a házunkat, szeretem, aki vagyok. Boldog vagyok. Eddig olyan természetes volt, hogy van egy csodás családom, egy közösségünk, egy meleg fészek. Mára mindez a legértékesebb a számomra, éppen ezért is várom a rumspringát. Tudom, egy másik világot mutat majd meg. Gazdagodni fogok sok negatív és pozitív élménnyel. De mindennek a várakozásnak a fényözöne még nem törhet rám, mert az eltelt napok árnyai itt vonaglanak körülöttem, és a szüleim is látják. Színt kell vallanom, és bár nem az én bűnöm, minden egyes szó, ami majd kikúszik a számon, sebet ejt a szívemen és az ő lelkükön.

Anya megsimogatja a fejemet, és újra megpuszilja az arcomat.

– Egyél még! – Közelebb tolja a tálakat, mintha nem érném el. Megcsapja az orromat a sajtos krumplipüré, a sült csirkecomb és a bableves illata. – Lefogytál.

Megemelem a fejem, apám szemébe nézek, akinek az arca meggyötört és sajnálkozó. Összeszedem a bátorságomat, és nekiszegezem a kérdést.

– Tudjátok, mi történt?

Anya apára néz, apám meg mélyet szippant a levegőből, mintha jóllakott volna.

– Beszéltem a testvéremmel. A rendkívüli helyzetre tekintettel az ő püspökük, és Troyer engedélyt adott rá, hogy értekezzünk telefonon. – Erre bólintok, de szerintem ez nem válasz. A bácsikámnak fogalma sincs róla, mi történt. Hacsak Oliver vagy Joshua el nem mondta a részleteket. – Örülnek, hogy hazajöttél. Bátyám szerint csak a baj volt veled. – Nagyot nyelek, leteszem a villát, az otthonérzés messzire szalad mellőlem, olyan egyedül vagyok. – Szégyent hoztál ránk. – Én? – Azt mondják, az első pillanattól botrányosan viselkedtél, és nem alkalmazkodtál a szabályokhoz!

– És mi lett volna a szabály? Az, hogy hagyom magam megerőszakolni?

Anyám a szája elé kapja a kezét, apám meg az asztalra csap, mint aki azon bosszankodik, hogy közbevágok.

Hallotta egyáltalán, mit mondtam?

– Semmi ilyesmiről nem beszélt…

– Hát én beszélek! – Anyám szipogni kezd, mi apával farkasszemet nézünk. Lágyul a konok tekintet, megtelik könnyel… Hiába, apám túl kemény. Nem tudom, valaha fontosabb lesz-e neki az ember, mint a közösség egésze. – Joshua mentett meg. Ő vitt el a háztól. Talán nem mondta el nénikémnek és bácsikámnak, hogy mi történt, de te szoktad mondani: a nem tudás nem mentség arra, ha valamiben ostobán viselkedünk. A gonosz fel nem ismerése nem mentség abban, ha mellé állunk.

Bólogat, az asztalra szegezi a tekintetét, mintha szégyellné magát. Anyám a székre zuhan, viaszszoborrá változik. Az arca hófehér, csillog a verejtéktől, még a szája pírja is eltűnt.

– Ezért szöktél el a háztól szó nélkül?

– Apa, te hallottad, mit mondtam?

– Szólnod kellett volna! Segítettek volna!

– Joshua segített!

– Nem Joshuára bíztalak, hanem a testvéremre! Te pedig a becsületeddel játszol! Sőt! A mi becsületünkkel!

Képtelen vagyok tovább türtőztetni magamat. Fölpattanok, mire mindenki ugyanezt teszi.

– A becsületemmel az a sátánfajzat játszott, aki meg akart becsteleníteni! Én védtem magam! Úgy, ahogy azt az Úr parancsolja! Nem hódolok be a gonosznak, nem hajtok fejet, és sajnálom, ha te nem látsz az orrodnál tovább!

Ennél csúnyábbat még sosem mondtam az apámnak. Mi is járhatna ezért… Azt hiszem, ha angolok lennénk, kapnék egy hatalmas pofont. Tőle azonban ilyet nem fogok. Mégis jobban fáj már a pillantása is, mint egy ütés. Ha hátat fordítanak az embernek hangtalanul, az sokkal gyötrőbb, mintha szemtől szemben az arcába ordítanak.

– Bántottak? – szólal meg David, mintha eddig itt sem lett volna.

Újraélem minden pillanatát. Az erős kezek szorítását, a bűzt, a lihegést, a félelmet, a nyálat, az erőszakos csók poklát…

Igen, bántottak!

Elsírom magam, és a tenyerembe temetem az arcom.

– Nem tudom.

– Hogyhogy nem tudod? – esik nekem David.

– Nem emlékszem! Kikapcsolt az agyam! Elhagytam magam, úgy, ahogy az Úr is elhagyott engem!

– Ha bántottak, akkor velem gyűlik meg a bajuk!

– Na ne mondd, fiam! – közelít apám a bátyámhoz. – És milyen terveid vannak? Olyanok, mint általában annak a Zooknak?

– Aki a lányunk vőlegénye… – suttogja anyám apám felé, mintegy ébresztőként.

Samuel Zookot eddig lehetett hibáztatni, sározni, elhordani mindennek, de hogyan tehetné most, hogy a lánya kezét rábízta? Sehogy.

– Attól még vannak bűnei!

– Talán a bűnei kisebbek, mint azoké, akiket tisztának kiáltunk ki – rebegem, mert ebben a pillanatban úgy érzem, minden amish közösségnek szüksége van a védelmi szervezetre, míg ilyen ostobán, elmaradottan vélekedünk a világról. A bátyám szemébe nézek, és bár apámnak szánom a szavaimat, azt akarom, hogy a testvérem is tudja, becsülöm minden olyan lépését, amit a gyengék védelmének érdekében tesz. – Pontosan az olyanok, mint Joshua, Samuel vagy David, képesek fenntartani a közösségünket. A többi mind csak látszat és körítés.

– Ebből elég! – kiált rám apám, de látom rajta, hogy igazat ad nekem. – Honnan veszel ilyen őrült gondolatokat?

– Miért tesztek úgy, mintha ti nem tudnátok semmiről? Mintha nem is léteznének? És David miért nem tesz úgy? Mi a nagyobb bűn, apa? Behunyni a szemünket, ha segítséget kérő kéz nyúl felénk, vagy megfogni azt? Mert te becsukod a szemed, míg David vagy Samuel nem ezt teszi! Ne érts félre, nem hibáztatlak, de kérlek, soha többé egy rossz szót ne mondj a vőlegényemre. És ha a bátyám olyan, mint a jövendőbelim, akkor őrá se! – Bevallom, ezt nehezemre esik kimondani, hiszen tudom, hogy Samuel nem lesz a férjem, de tartanom kell magam ahhoz, amiben megállapodtunk. – Amik velem történtek, azokat nekem kell megemésztenem. Az Úr majd segít. De kérlek benneteket, ez ne legyen többé beszédtéma… legalább itt, a házban ne! Egy család vagyunk, és bármelyikünk bármilyen is, én kitartok mindenki mellett.

Hallgatnak… Anyám szemében csodálatot látok, apáméban döbbenetet, David szája szegletében mintha mosoly bujkálna.

– Felnőtt a húgom. Megérett a rumspringára.

Késő van, kopognak a szobám ajtaján. Éppen szólnék, hogy szabad, de már nyílik is az ajtó, amin Hannah rohan be, egyenesen felém. Olyan hevesen ölel át, hogy mindketten csaknem elesünk.

– Hát tényleg itt vagy! Alig hittem el, amikor anyám mondta! Könyörögtem, hadd jöjjek, hadd bizonyosodhassak meg róla a saját szememmel!

– Jaj, Hannah!

Mintha csak tegnap mentem volna el, ugyanakkor mintha évekkel ezelőtt. Minden körülvesz, és mégis oly távolinak tűnik már a gyerekkor, a kacagásunk, a mulatságok… Bármennyire szeretnék is ugyanaz a lány lenni, aki egykor voltam, érzem, már nem fog menni. Vágyaim lettek, álmaim, amiket meg akarok élni! És van már egy kinyitott ajtóm, amin tudom, kit akarok beljebb tessékelni. Ördögtől való gondolatok, de mégsem tudom legyőzni, nem szabadulhatok tőle, mert uralja az egész elmémet. Olykor átveszi a hatalmat a testem fölött is, minden porcikám sóvárog, hevesen reagál.

– Két nap, és miénk a világ! – kacag fel, mire eltolom magamtól, és kérdőn nézek a szemébe.

– Ezt hogy érted?

– Meglepetés! – sikít egyet, furán viselkedik, de tetszik ez a Hannah! – Együtt megyünk a rumspringára! – Felsír, mintha ez élete legboldogabb pillanata lenne. Nekem csak egy gondolat ver tanyát az agyamban: szabadság. És a szabadság jelen esetben Gregory Hamiltont jelenti.

– Hogy mi?

– Miami! Jaj, kérlek, Dorothy, Miamit válasszuk! Oda akarok menni! Ott olyan sok fiatal van! Táncolni akarok…

– Várj! – fogom le a kezét, de ő úgy vigyorog, mint egy kislány. – Én nem megyek Miamiba!

– De miért?

Mert Gregory Hamilton itt van Sarasotában.

– Mert itt van a szívem – suttogom, de nagyon remélem, hogy nem érti meg.

– Samuel miatt?

Elmosolyodom, ő pedig szerencsémre nem faggat tovább.

– Bánom is én! Miami vagy Sarasota! Mindegy, csak együtt legyünk!

A nyakamba borul, szorosan ölelem, végre kezdek fölengedni. Pennsylvania már a múlt, immár nincs hova tekintenem, csak előre, a jövőbe. Mennyi minden vár még rám. Azt mondtam neki, várjon rám, keresni fogom. Meg is teszem. Sosem voltam még olyan őszinte, mint a búcsúzásunknál. Fogalmam sincs, honnan volt bátorságom a szavakhoz, ahhoz a szerelmi vallomáshoz, de megtettem. Őszintén. Nőként. Innen már nem fogok visszafordulni. Megfogadtam, hogy tárt karokkal várom az Úr ajándékát, és az bizony Gregory Hamilton. Lázad mindenem, addig nem nyugszom, míg a karjába nem zár és el nem feledtet velem minden rosszat. Azt hittem az első csókunknál, hogy sokat kockáztatok, hiszen a családomat is elveszíthetem, de valójában semmi sem nagy ár Gregory Hamilton szerelméért.

{1} Jer 7:5.