A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara, 2018

Szárnyaszegett pillangók 1., 2019

Szárnyaszegett pillangók 2., 2019

Copyright © Palotás Petra, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Bardi Erzsébet

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-64-4

Tartalom

Szeretem az őszt

Akkor is?

Ráadás

Fogyókúra

Osztálytalálkozó

Az urna

Az esernyő

Válófélben

Kislány

A 139-es busz

Jó szomszédság

Mint egy tündér

A pad

A sakktábla

Otthon, édes otthon

A húsvéti nyúl

Egy szerencsés fickó

A csodapirula

Téliszalámi

Nagypapa

A dolgozat

Mennyből az angyal

Blaha Lujza tér

A molylepke és a kandeláber

A hörcsög

A brosstű

Se több, se kevesebb

Büntetés

Uszoda

Marci

A karácsonyfa

Ő egy kicsit más…

Talált pénz

Barátnő

Törzsvendég

Balogh elvtárs

Baleset

Fontos mondanivaló

Iskola

Alkér utca 13.

A koncert

Büdös dög

Hajnal

Utószó

Kislányomnak, Borának

Szeretem az őszt

Szeretem az őszt, ahogy méltóságteljesen

átveszi a hatalmat az elhervadt nyár után.

Szeretem az esőt az avaron koppanva,

lágyan, szelíden, puhán.

Az aranyat, a bronzot, a bíbort, a sárgát

és mind e színeket,

hogy öltöztessék díszbe az álomra éhes,

megkopott szíveket.

Hogy megmutassák, nincs még itt a búcsú ideje,
csak most egy kicsit más a természet ölelő, óvó szerepe.

Most nem csobbanni hív, nem is hócsatára,

a szüret, mi csábít, a bor a mámor ára.

Szeretem az őszt, és az ősz is szeret engem,
ketten lépdelünk a ködös végtelenben.

Akkor is?

Lackó már napok óta nem szívesen ment iskolába. Pedig egész nyáron arra várt, hogy telepakolhassa a nagyitól kapott iskolatáskát, és az első héten még a fél hétkor megcsörrenő vekker sem zavarta. Még kissé álmos volt ugyan, de hát ugye, ha valaki iskolás, annak kötelessége korán kelni, és nyolc óra előtt pár perccel kihegyezett ceruzával a padban várni az aznapra kirótt tudományt.

Így aztán reggelente fürgén pattant ki az ágyból, épphogy bekapott egy szelet kakaós kalácsot, már vette is a kabátját, a mamájának jelezve, hogy bizony indulniuk kell. Csak pár sarokra volt tőlük az ódon épület, de mivel a mama ment utána dolgozni a városba, autóval jártak, amit Lackó felettébb élvezett. Élvezte a számára tetszetős, új, piros négykerekűt, élvezte, ahogy suhannak mellettük a házak, és élvezte, hogy anyukájával kettesben lehet. Az első héten még alig bírták megfékezni a kíváncsi fiúcskát, mindent tudni akart, reggelente a pár perces úton ezernyi kérdéssel halmozta el a mamát. Odafelé mindig ő kérdezett, hazafelé pedig mindig ő mesélt.

Pár napja azonban szótlan volt hátul a gyerekülés, senki nem kapálózott, senki nem csicsergett.

A mama először még nem tulajdonított különösebben nagy jelentőséget a dolognak, kicsit később is feküdtek le a szokásosnál, talán még álmos a kisfia, gondolta. Azonban amikor a második és harmadik napon sem szólalt meg Lackó, és a visszapillantó tükörben is egy gondterhelt gyermekarc nézett vissza rá, maga is aggódni kezdett. De Lackó csak nem akart előrukkolni vele, mi nyomja a lelkét.

– Lackóm, csillagom, fáj valamid? – kezdte faggatni a mama.

– Nem fáj semmi, anya.

– Álmos vagy, túl korán ébredtünk, édesem? – kérdezte tovább.

– Nem, nem – jött a csöndes, de határozott válasz.

A mama nem akart túlságosan tolakodó lenni, úgy döntött, vár még pár napot, hátha kisfia maga rukkol elő a bánatával. És a következő reggelen bizony így is történt.

– Mama, te nagyon szeretsz engem? – jött az első kérdés.

– Mindennél jobban, hiszen tudod, csillagom – érkezett a megnyugtató válasz.

– Akkor is, ha nem te vagy az igazi anyukám?

A mama nyelt egy nagyot. Soha nem titkolták a kisfiuk előtt, hogy ő nem volt benne a mama pocakjában. Már korán, hároméves kora körül megpróbálták elmagyarázni neki, hogy akkor vették magukhoz, amikor még nagyon pici baba volt, saját gyermekükként szeretik, ha nem is a vér szerinti gyermekük. Óvva a kis lelkét meséltek a másik mamáról is, aki bár biztosan szerette volna, de nem volt abban a helyzetben, hogy nyugodt otthont, szép életet biztosítson a gyermekének. Lackó nem nagyon értette a szívszorító történetet, neki a mama volt a mama, a papa a papa, amióta az eszét tudta. Neki a mama mesélt este, a papa vitte el focimeccsre, a mama ölelte, ha elesett, a papa intézte el az autót a Jézuskánál. Ez így volt természetes, senki nem merte vagy akarta megkérdőjelezni, hogy ők egy boldog, igazi család.

Senki. Egészen az iskolaév második hetéig. Akkor ugyanis a gyerekek a bemelegítő foglalkozások után végre úgy igazán bemutatkoztak, és meséltek a családjukról. Lackó, mivel számára mindig is ez volt a természetes, őszintén és magától értetődően közölte, ő örökbe fogadott gyerek, és ha minden jól megy, hamarosan vesznek a szülei még egy kistestvért. A tanító néni csak mosolygott a suta megfogalmazáson, de az osztálytársak azonnal pusmogni kezdtek. Másnap reggel már bántó megjegyzésekkel fogadták a hatévesek olykor otthonról szított kíméletlenségével: ő bizony csak egy lelencgyerek, és tulajdonképpen nagyon sajnálják, mert az ő mamája nem igazi anyuka, és épp ezért biztosan nem is tudja őt olyan nagyon szeretni.

Hát innen fújt a szél, innen jött a kicsi Lackó oly nagy bánata. A mama szíve ugyan összeszorult egy pillanatra, de rögtön meg is nyugodott, az ő erős kötelékük ékes bizonyítéka volt, hogy kisfia megosztotta vele a szomorúsága okát. Szándékosan lelassított, hogy pár perccel tovább tarthasson az út. Kedvesen, komolyan beszélt a kisfiához, és kérte, hogy amit most hall, egy életre vésse a kis agyába.

Lackó figyelmesen itta anyja szavait. Amikor megálltak az iskola előtt, nagy puszit nyomott a mama arcára, és magabiztos vidámsággal lépdelt az 1/b osztály felé.

A tanító nénin kívül már mindenki ott volt, és csakúgy, mint az elmúlt napokban, most is gúnyos sutyorgással fogadták. Egy különösen otromba, a másodikból visszabukott nagydarab fiú az Árva fiút dúdolta fennhangon, egy vörös, szemtelen kislány pedig sajnálkozva kérdezte, vajon veri-e a mostohaanyja.

– Én nem vagyok árva, és az anyukám sem mostoha! – kiáltott fel Lackó, megelégelve a szurkálódásokat. – Sőt, az én anyukám jobban szeret engem, mint a ti anyukátok benneteket. Tudjátok, miért?! – kérkedett. – Mert ti csak véletlen születtetek pont a szüleitekhez, de engem a szüleim sok-sok csecsemő közül választottak ki. Mert ők PONT ENGEM akartak!

Ebben a pillanatba lépett be Ica néni a terembe, hogy megkezdje az olvasásórát. Egy kicsit meglepődött, mert ezúttal nem zsivajra nyitott be, mind a huszonhét gyerek csendben volt. Az óra után ment újra minden a maga kerékvágásában tovább, a lányok visítoztak, a fiúk fociztak az udvaron. A matekórán elkezdtek a számokkal ismerkedni, a nagyszünetben csereberéltek az uzsonnával. Minden ugyanúgy történt, mint az elmúlt napokban.

Legalábbis majdnem minden. Mert, ha valaki aznap este nagyon fülelt volna, talán meghallja, ahogy a város különböző pontjain huszonhat kisgyerek teszi fel elalvás előtt édesanyjának ugyanazt a kérdést:

– Anya, ha lehetett volna választanod, akkor is én lennék a gyereked?

Ráadás

A kora ősz zamata járta át a délelőtti esőtől párás levegőt. A nap nyári, bántó tüze simogató narancssárga sugarakká szelídült. Egy méretes, csíkos dongó kitartóan zümmögött a hervadásnak indult napraforgó körül, de hiába próbált újra és újra a lapos tányéron landolni, a fehér ingujjba bújtatott eres kéz folyton elhessegette onnan.

– Eredj már innen, te mihaszna, még csak az kellene, hogy megharapj! – dörmögte az idős úr, miközben igencsak esetlenül megpróbált vizet cserélni a sírkövet díszítő vázában.

– Ez nem harap, nem kutya. És csak nagy ritkán csíp, azt a darazsakra és a méhekre hagyja – zavarta meg egy kedélyes hang a tevékenységében.

– Mi tetszik? – emelte az öregúr hunyorogva a szemét a botja ellenére nagy lendülettel közeledő teltkarcsú hölgyre.

Az idős asszonyt láthatóan nem zavarta a barátságtalan üdvözlés, magabiztosan tovább lépkedett, közvetlenül a férfi melletti parcellához.

– Talán inkább ültetni kellene valamit, egy idő után az ember nem győzi a vágott virágot – sóhajtott egy nagyot az őszesszőke haját a nyakánál necchálóval kontyba fogó hölgy, majd botját a sírkőnek támasztotta, hogy két kézzel tudja lecsipkedni a rózsabokor elszáradt leveleit és szirmait. – Igazából gyümölcsfát kellett volna ültetnem, barackot vagy inkább szilvát, az volt a mindene – mosolyodott el, miközben ráncos tenyerével megsimogatta a szürke márványtömböt.

– Én is szeretem a szilvát, no meg a belőle főzött pálinkát – ment bele a szomszédja megenyhülve a társalgásba.

– De fát nem engedtek, gyümölcsöt meg pláne nem… megértem. Mégiscsak egy temető – tárta szét az asszony a karját.

– Egy pad is kellene – mormolta az idős férfi, egy zsebkendővel megtörölve a melegtől verítékező homlokát.

– Már vártuk, hogy ki költözik Gusztáv mellé. Érti, hogy gondolom, ugye? Mármint, nem úgy vártuk, hanem… – próbált az asszony magyarázkodni.

– Ő is várta már, elfáradt szegénykém. Hiába kértem, hogy maradjon még – dünnyögte az öregúr. – Itthagyott, magamra. Én meg még egy tojásrántottát sem tudok megcsinálni egyedül. Semmit nem tudok és nem is akarok nélküle – folytatta szinte dühösen.

– Ez a kétségbeesés és a harag fázisa – igazította meg a hölgy a szemüvegét.

– Hogy mondja? – nézett rá a férfi magasra húzva a bal szemöldökét.

– A gyász fázisai, az internettől tanultam – húzta ki magát az asszony.

– Kitől? – hajolt közelebb hozzá a szomszédja, tölcsért formálva a kezéből.

– Internet, a számítógépen – jött a felvilágosítás.

– Vagy úgy – válaszolta az özvegy kurtán.

– Én már csak szomorkodom. Egyébként Katika vagyok – fűzte még hozzá.

– Csak szomorkodik? – nézett rá az idős férfi. – István – toldotta meg aztán egy biccentéssel.

– Igen. Ez az utolsó fázis. Elfogadtam, megbocsátottam, neki, a Jóistennek és magamnak is. Most már csak hiányzik, de én megyek tovább.

– Hova megy? – nézett rá István értetlenül.

– A magam útján. Előre. Ott van a szívemben, de próbálok nem visszafelé nézni, hanem előre – csacsogta Katika.

– Értem – hagyta rá az új ismerőse. Aztán felemelve a kannát az asszony felé fordult: – Nekem is mennem kell vizet hozni. Irénke rajongott a napraforgóért. Holnap hozok neki másikat – intett Katika felé, majd a biciklijére akasztotta a locsolókannát.

Másnap, szerdán is összefutottak, és ugyan Katika az elmúlt években már csak hetente egyszer döcögött ki a villamossal Gusztávhoz, most valahogy megint megszaporodtak a látogatásai. Hogy a vénasszonyok nyara simogató melegének volt-e ez köszönhető, vagy a vasalatlan modorú Istvánnak, egy ideig számára sem volt egyértelmű.

De aztán idővel, amikor a lustán szemerkélő októberi eső sem tartotta vissza a temető felkeresésétől, egyre inkább érezte, hogy bizony valamiért mégiscsak élvezi a mogorva öregúr közelségét.

– Irénke imádta a társaságot, állandó jövés-menés volt nálunk. Vasárnaponként pedig színházba vagy moziba jártunk. Nemegyszer hajba kaptunk ezen. Neki mehetnéke volt, én meg inkább otthon olvastam volna a sportrovatot – mesélte István egy október végi szombaton, az utolsó ecsetvonásokat ejtve a felesége sírjával szemben felállított kis fapadon.

– Én is szeretem a filmeket. Gyerekkoromban minden vágyam volt, hogy eljussak végre a filmszínházba. Sosem fogom elfelejteni, amikor először láttam filmvásznat… A televízió sem rossz társaság, de a mozi… – áradozott Katika. – Amikor felharsan az első szó… És a pattogatott kukorica. Micsoda mennyei íz! Tudja, hogy vannak országok, ahol cukorral eszik? A menyem mesélte, hogy náluk Dániában… bizony isten. Hogy mik vannak! Itt töltik a karácsonyt. Már egy éve nem láttam az unokákat… Hívnak ám, nehogy azt higgye, hogy nem látnának szívesen. Csak hát valahogy nem sikerült időpontot egyeztetni… A fiam egy nagy cégnél van, fontos beosztásban. Nem sok szabadságot kap, nélkülözhetetlen a munkája… És csak úgy, odamenni a menyem nyakára… No persze, sokat tudnék segíteni, a gyerekekkel lenni. Csak sajnos nem nagyon tudnak magyarul… Vagy a háztartásban, de a fiam szerint ne fáradjak, megoldják ők. De majd most, karácsonykor… Alig várom – ömlött belőle a szó.

– Végül is ráérek holnap – szakította félbe István.

– Parancsol? – nézett rá Katika meghökkenve, az orráról kissé feljebb tolva ovális szemüvegét.

– Ha annyira moziba akar menni. Én sem voltam már egy ideje…

– Én csak, vagyis tulajdonképpen, szóval lenne dolgom, de végül is… – habogta kislányos zavartsággal.

– Csak a társaság végett, mármint, hogy ne kelljen egyedül mennie, hogy magának is legyen társasága. Mert nekem akad bőven – húzta ki magát öntudatosan, erősen kutakodva az emlékezetében, hogy mikor volt utoljára bárkivel valamilyen közös programban része. – Ismeri az Urániát? – zárta le István a festékes doboz fedelét.

– Hogyne, hogyne. Négykor, vagy még telefonáljunk? – kotort elő a retiküljéből egy cetlit, amelyre apró gyöngybetűkkel ráírta a nevét és a telefonszámát. – Utána esetleg ehetnénk egy süteményt, persze csak, ha szereti az édességeket. Gusztáv rajongott a Sacher tortáért – fűzte hozzá. – Magam is remek szakács vagyok – jelentette ki szerénytelenül. – Gusztáv szerint a legtöbb étteremben messze nem olyan finomak az ételek, mint az én főztöm. Nem mintha sok étteremben járt volna szegénykém, spórolósan éltünk. De mindenünk megvolt, semmiben nem szenvedtünk hiányt. De az étterem azért nagyzolás lett volna. Kivéve évente egyszer, a házassági évfordulónkon. Akkor mindig vendéglőben ebédeltünk. Negyvenkilencszer… bizony, negyvenkilencszer! – sóhajtott egy nagyot. – Igazán lehetett volna az Úr egy kicsit nagylelkűbb, irgalmasabb hozzánk – törölt le az arcáról a hímzett textil zsebkendőjével egy könnycseppet.

– Vagy úgy – állapította meg István, majd a kabátja zsebébe gyűrte a cédulát és elkísérte a villamosmegállóig Katikát.

A másnapi mozit egy újabb találkozás követte. Hol cukrászdába mentek, hol csak a Körúton sétáltak egyet. Olykor telefonon is megkérdezték a másiktól, hogy milyen napja volt. Katika házi gyöngytyúklevest vitt Istvánnak, amikor az meghűlt télvíz idején, István pedig elkísérte az asszonyt az orvoshoz, amikor huzatot kapott a szeme.

A december közepén Dániából érkező „sajnos idén mégsem tudunk jönni, talán majd a tavaszi szünetben” telefonhívás után pedig már az sem volt kétséges, hogy együtt töltik a szentestét.

Katika piros üveggömbökkel és egy tucat szárított narancskarikával feldíszített néhány fenyőágat. Két nagy csokorral vett, de az egyiket már előző nap kivitte a temetőbe.

Öt órakor csöngetett István, kezében egy kis mikulásvirággal, a szatyrában pedig egy üveg félédes vörösborral. Ő ugyan a szárazat szerette, de Irénke ezt, és hát Katika is nő… akkor meg ez a biztos.

Halászlét ettek és diós bejglit. A háttérben karácsonyi dalok szóltak a rádióból, nem túl hangosan, csak úgy diszkréten megédesítve a vacsora ízeit.

– Csak jobb így, kettesben – mosolygott Katika Istvánra, remélve, hogy az észreveszi, hogy fodrásznál járt.

– Jobb, jobb – felelte István, majd mohón a szájába tömött még egy szelet süteményt.

– De attól nekem még Gusztáv az uram, az ő özvegye vagyok ám – vette le Katika a szemüvegét, István arcában kutakodva.

– Hogyne, én se cserélném le Irénkét másra – jelentette ki István, mielőtt megtörölte volna a porcukros bajuszát.

– Barátok vagyunk, se több, se kevesebb. Arról ne is ábrándozzon, hogy együtt hálunk – nyelt egy nagyot Katika, belepirulva a saját szavaiba.

– Vagy úgy! – nevette el magát István. – Öreg vagyok én már az ilyen dolgokhoz, de azért megtisztel a feltételezés.

– Maga meg ne gondolja, hogy összebútorozunk. Bár előbb-utóbb, ha akarjuk, ha nem, úgyis szomszédok leszünk – kacsintott széles mosolyra húzott szájjal a vendéglátójára.

Katika egyetértően bólogatott, majd boldog karácsonyt kívánva megemelték a borral teli poharukat, miközben mindketten érezték, hogy így vagy úgy, de tagadhatatlanul gyógyír a lelküknek ez a ráadás…

Fogyókúra

Viktória a kádból kilépve már percek óta nézegette magát a tükörben. Nem mintha örömét lelte volna az erős fénynél kíméletlenül minden hibát leleplező látványban. Valószerűtlenül messzinek tűntek azok az évek, amikor elégedett volt a testével. Volt idő, amikor korán érő barátnőivel ellentétben ő még nem érezte magát kívánatos nőnek, most pedig a negyedik x felé közeledve már nem találta magát igazán vonzónak. Legalábbis ami a pucér, fedetlen valóságot illette.

– Még hogy az emberi test szép…! – sóhajtotta félhangosan, miközben alaposan körbetekerte magát egy csíkos fürdőlepedővel.

– Szabad már a fürdő? – kérdezte egy kellemesen mély hang, majd a szavakat egy kedvesen mosolygó borostás arc kísérte. – Ó, már megint rejtőzködik az én kis feleségem – fűzte hozzá Sándor, csókot nyomva asszonya homlokára.

Viktória még szorosabbra húzta a törülközőt, és zavart mosollyal a gardrób felé vette az irányt.

Még egy éve sem volt, hogy végre beköltöztek álmaik otthonába, a fővároshoz közeli új építésű lakópark egyik mutatós kis sorházába. Régóta álmodoztak már arról, hogy miképp rendezik majd be a Gyöngyvirág utcai kis ékszerdobozt, Sándornak a hajópadló és a pincében megbújó csocsóval felszerelt férfisarok volt a legfontosabb, Viktóriának pedig a gyerekszoba és a hatalmas, tolóajtós gardróbszekrény jelentette a legtöbbet.

És valóban, mintha csak egy lakberendezési magazin lapjairól kelt volna életre az ötéves kislány birodalma: a halvány orgonalilára festett falak, a fehér fabútorok minden látogatót levettek a lábáról. A Viktória varrta tűpöttyös függönyök, a Sándor által barkácsolt babaház, a nagymamától kapott, horgolt mackó, és Pannika rajzai meghitt melegséget sugároztak.

Nagy nehezen a szürkésfehér hajópadlót is sikerült kiválasztani, a csocsó is megérkezett napra pontosan a házavatóra Sándor barátaitól. Csak a tolóajtós, jól megtervezett, mindennek helyet adó, nagy tükrös gardróbszekrény nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. No nem a préselt falemezekkel volt a gond, mi több, az ajtókat borító dombornyomásos, egzotikus tapéta is megérte az árát, és az okosan megtervezett szekrénybelső sem adhatott okot panaszra. Nem. Viktória elégedetlenségét az okozta, hogy csodagardrób ide vagy oda, alig akadt néhány ruhája, amelyben jól érezte magát. Így aztán a nagy tükör is csak szemtelenül vigyorgott rá, tovább ostorozva mostanában amúgy is gyengélkedő önbizalmát.

Viktóriát kerek tíz kiló választotta el a boldogságtól, és ez a leginkább csak őt zavaró tény jó ideje sötét árnyékként lebegett az amúgy harmonikus családi boldogság felett.

Pedig Sándor valójában ügyet sem vetett az általa apróságnak vélt feleslegre, így is, úgy is imádta Viktóriát, ráadásul azon kevés férfi közé tartozott, akik érzéseiket nem is rejtették véka alá.

Pannika meg csak bújt anyja puha pocakjához, szeretettel csipkedve a karját, a combját, miközben értetlenkedve kérdezte, hogy miért baj az, ha egy picit dagi, hiszen neki így finom, így bújós, így anyás…

S bár Viktóriát meghatotta ez a gyermeki szeretetteljes tiltakozás, abban azért nem akadályozta meg, hogy kemény és kitartó fogyókúrába kezdjen. Pontosabban: fogyókúrákba!

Mert az első pár napos léböjtöt a hirtelen visszaszaladt kilók után a káposztaleves követte, majd a fehérjeturmixok, és a keményítő- meg gyümölcsnapok következtek. Pannika csodálkozva állapította meg, hogy bár édesanyja ott ül velük az étkezéseknél, de leginkább csupán egy pohár cola lighttal a kezében. Ilyenkor sajnálta szegényt, de elhitte, hogy az anyu majd ettől lesz szebb és boldogabb. Hiszen most túl dagi, fogyóznia kell, ezért legfeljebb csak éjszaka ehet csokoládét, mert bár furcsállotta, de bizony egyszer az éjjeli pisilésnél ezt is látta…

De aztán anya egyre gyakrabban már le sem ült az asztalhoz, hiszen nehezére esett nézni, ahogy a férje és a kislánya jóízűen falatozik.

Teltek a hetek, a hónapok. Viktória hol leadott két-három kilót, hol hízott ugyanennyit, nagy változás nem történt, valójában csak a közös családi étkezések száma fogyatkozott meg.

Így szaladt el az ősz, a tél, és így köszöntött be a kora tavasz is, március ötödike, Pannika hatodik születésnapja.

Viktória szerető édesanya lévén már előző este megsütötte kislánya kedvencét, a hatalmas túrókrémtortát, hogy az ünnepi reggelen teljes legyen a boldogság.

Hajnalban kelt, hogy feldíszítse az asztalt, szépen megterített, becsomagolta az ajándékot, és ő maga is szép ruhába bújt, így ébresztette a kis ünnepeltet.

Minden tökéletesnek tűnt, Sándor fotókat készített Pannikáról, ahogy az izgatottan bontogatta az élete első Barbie-ját rejtő csomagot.

– Na, de most már itt az ideje, hogy együnk a tortából, Pannikám. Még a végén elkésel az óvodából – sürgette kedvesen Viktória a kislányát.

De Pannika csak bámulta mereven a tányérján díszelgő, színes cukorkákkal teleszórt, túrós csodát. Hozzá sem nyúlt.

Apja értetlenkedve fordult felé:

– No, mi lesz már? Hát nem ez a kedvenced? Én egyem meg helyetted? – kérdezte csodálkozva.

Pannika azonban makacsul hallgatott.

– Kincsem, édesem. Nem vagy éhes, mégsem szereted vagy túl korán van még? – türelmetlenkedett Viktória.

– De szeretem, meg éhes is vagyok – jött az alig hallható válasz.

– Hát akkor? – nézett rá az anyja bizonytalanul.

A kislány vett egy nagy levegőt, mielőtt újra megszólalt volna:

– Csak olyan dagi lett mostanában a combom, nem akarok kövér lenni és szomorú – fűzte hozzá megfontoltan, komoly tekintettel, majd eltolta magától a tányért.

Hirtelen megfagyott a levegő, egy pillanatra néma csönd nehezedett az ünnepi asztalra.

Ekkor Viktória megpuszilta Pannika feje búbját, majd vágott magának egy méretes szeletet a tortából, és a kislánya legnagyobb örömére jóízűen falatozni kezdett.

Délután vett magának egy futócipőt, és attól kezdve mindennap eljárt sportolni. Igyekezett a családjának egészséges ételeket főzni, és soha többé nem sanyargatta magát fogyókúrákkal.