A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Karina Halle: The Debt, 2016

Fordította

VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Bűnbe született (Átkozottak 1.), 2017

Túl közel hozzád, 2017

Bármi áron (Átkozottak 2.), 2018

Veszélyes trükkök (Átkozottak 3.), 2018

Nem lennék nélküled (McGregor testvérek történetei 1.), 2018

Egy lépéssel közelebb (McGregor testvérek történetei 2.), 2019

Éjszaka a tiéd leszek (McGregor testvérek történetei 3.), 2019

Amikor megláttuk egymást (McGregor testvérek történetei 4.), 2019

Copyright © 2016 by Karina Halle

All rights reserved.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-5875-25-0

Ajánlom ezt a könyvet azoknak, akik a bűntudat sötét mélységeiben lakoznak. Engedjétek el és ússzatok a felszín felé – odafent vár rátok a fény, és én is ott vagyok, hogy veletek ússzak.

A bűntudat azt teszi a lélekkel, amit a fájdalom a testtel.

(Elder David A. Bednar)

A bűntudatot bilincsként viseled a lábadon, és olyan, mint egy kifordított glória.

(Depeche Mode: Hallo)

Egész biztos, hogy én is hableány vagyok… Nem tartok a mélységtől, viszont nagyon félek a szürke hétköznapoktól.

Anaïs Nin

PROLÓGUS

Jessica

Augusztus

Nincs szörnyűbb dolog annál, mint amikor az ember lánya kénytelen lemondani egy korsó jó sörről egy pokolian forró nyári napon. Főleg akkor, ha az említett nyári napot Angliában éli át, ahol ez a meleg évszak sokkal inkább egy álomkép és nem a kézzelfogható valóság.

Ennek dacára is kénytelen voltam nemet mondani a barátaimnak, mégpedig azzal az ürüggyel, hogy szeretnék kicsit vásárolgatni az Oxford Streeten, mielőtt ma este visszarepülnék Edinburgh-be. Az a helyzet, hogy még csak nem is hazudtam – jól hallottam a nyár végi kiárusítások szirénénekét, és már régóta vártam arra, hogy a Zarában olcsóbban adjanak egy bizonyos ruhát.

A barátaim így is csalódottak. Csak ritkán találkozhatunk, és annak dacára, hogy teljesen véletlenül keveredtem le Londonba erre a hétvégére, mégis úgy érzem, igazi tahó vagyok, amiért elutasítom őket. Ráadásul így jóval hamarabb bekerülök a „sótlan picsa” kategóriába annál, mint amire számítottam.

Paulával, Jóval és Seannal hat évvel ezelőtt találkoztam, amikor a Londoni Jógaközpontban végigcsináltam egy egy hónapos intenzív tanfolyamot. Akkoriban éppen sodródtam, és csak nemrég költöztem át Kanadából Angliába. A jóga volt az egyetlen értelmes dolog az életemben. Nagyon fontosak azok a barátságok, amelyeket fiatal korunkba kötünk, amikor szegények, de szabadok vagyunk. Minden másnál erősebb az ilyen kötelék, és még évekkel később is jól emlékszel miattuk arra, hogy ki voltál.

Csakhogy még önmagam számára is túlságosan összetett a hárításom valódi oka. Nem akarom bevallani, hogy miért nem megyek el velük sörözni a legnagyobb brit egészségügyi és wellness szakkonferencia után. Az elmúlt két nap során előadás követett előadást, sorra jártuk a szakkiállítás standjait, és legalább a saját testsúlyomnak megfelelő mennyiségű gyümölcsteát ittam. Végre szeretnék egyedül maradni. Míg néhány hónappal korábban világosan tudtam, hogy ki vagyok, és hol a helyem ezen a világon, mostanra már sajnálatos módon semmim nem maradt.

Ráadásul iszonyúan félek.

– De most komolyan? – kérdezi Paula, és az egyik kezével megfogja a vállamat, miközben ott állunk a konferenciaközpont előtt. Jo és Sean kissé arrébb várakozik, mind a ketten egy nagy halom reklám- és tájékoztatóanyagot szorítanak magukhoz. Egész nap gyűjtötték a sok papírt. Azt remélik, hogy Paula jobb belátásra bír.

Mégiscsak ő a legjobb barátnőm. Általában egy évben többször is találkozunk, és az interneten keresztül pár naponta beszélgetni is szoktunk. Mélységesen irigylem azt a különleges képességét, hogy egyetlen érintéssel, vagy pusztán a hangja erejével képes bárkit megnyugtatni. Ha azt kérné tőlem, hogy ugorjak a kútba, többnyire megtenném, ám most elszánt maradok. Az akaraterőm töretlen.

Játékosan lerázom a kezét a vállamról, és nem szeretném, hogy túl sok mindent belemagyarázzon a gesztusomba.

– Jól vagyok, viszont már mennem kell, hogy összepakoljak a repülés előtt.

– De hát sörözünk – mondja Sean immár egymilliószorra. – Te sosem mondanál nemet a sörre, Jessica.

Ez így is van. Az egészséges életmód megszállottja vagyok, paleózok meg minden ilyesmi, és igyekszem kizárólag gluténmentes dolgokkal táplálkozni. A sörnek azonban nem tudok ellenállni. Ez az én Achilles-inam. Hosszú hetek teltek el azóta, hogy utoljára ittam, és még mindig a számban érzem az ízét.

– Ne is csábítsatok – mondom, és a haverjaimra mosolygok. Utána előveszem a mobilomat, és egy gyors pillantással úgy teszek, mintha a pontos időt nézném. – Tényleg mennem kell. Amúgy is nagyon hirtelen jött ez a konferencia. Már annak is örülök, hogy egyáltalán láttalak benneteket, srácok.

Eleve nem is számítottam arra, hogy el fogok jönni erre a rendezvényre, ám kiderült, hogy a hétvégére valamilyen rovarprobléma (pfuj, undi) miatt le kellett zárni annak a jógaiskolának a termeit, ahol tanítok. Paulának volt egy extra belépője, amit az a fitneszközpont kapott, melyet ő meg Jo alapított. Gyorsan hagytam magam meggyőzni. Péntek este adtam egy búcsúcsókot a pasimnak, Marknak, felpattantam a repülőre, és nagyon örültem annak, hogy pár napra kiszabadulok otthonról, találkozhatom a barátaimmal és jut időm gondolkozni. Néha kell egy kis távolság ahhoz, hogy élesen láthassuk a dolgainkat.

Jo szomorúan felsóhajt, és elfújja az arcából az odatévedt hosszú szőke hajszálakat.

– Hát jó. Értjük ám. Lenézel minket, amióta fent laksz Skóciában – mondja, ám megszokott játékos mosolya jelzi, hogy csak viccel.

– Na persze – felelem, és örülök, hogy különösebb zsörtölődés nélkül elengednek. Mindenkit megölelek, és megígérem, hogy valamikor újra lejövök Londonba. Persze ők is bármikor feljöhetnek hozzám, hogy meglátogassanak – most már jó pár éve Edinburgh-ben élek –, ám a nagyvárosi élet varázsa nem engedi őket.

Lesietek a metróba, megkönnyebbülve fellélegzek, ám ez nem tart sokáig, mert beszívom a kigördülő szerelvény füstjét és köhögni kezdek. A londoni közlekedés egyszerűen felháborító, és egyfolytában csak romlik, valahányszor idelátogatok. Hogy a fenébe képesek a barátaim békességre lelni ebben a városban? Vagy talán eleve emiatt kezdtek el jógával foglalkozni? Mivel nem találták a békességet, megteremtették a sajátjukat.

Valamikor én is pont ezt akartam. Azt követően költöztem Edinburgh-be, hogy az anyánk meghalt, mert a húgom mellett akartam lenni. Hátat fordítottam a kanadai életemnek – pedig azelőtt azt reméltem, hogy ott vár rám a békesség, ha nem is a megváltás –, és gyorsan hozzászoktam az új valósághoz. Csupán egy-két évet terveztem, ám ma már hat éve élek ott, és sikerült egy olyan új életet összeraknom magamnak, amit nem a múltam határoz meg.

Mindezzel csak az a gond, hogy… Az élet néha megadja neked azt, amire vágysz, ám közben elragad tőled valami mást.

Az Oxford Square-re tartó metróban meleg van, tömeg, és a rosszulléttel küszködöm, beszorulva egy olcsó parfümtől bűzlő üzletasszony és egy rendkívül erős testszagot árasztó férfi közé, aki alighanem hagymát ehetett. Becsukom a szemem, és megpróbálom magamban tartani a gyomrom tartalmát. Reggelente csupán rizslisztből készült pirítóst eszem, mivel fenemód érzékeny a gyomrom.

Amikor az ajtók végre kinyílnak, engem is magával sodor a tömeg, felhömpölyög velem a mozgólépcsőn, míg a ragyogó napsütésben az Oxford Streeten nyüzsgő testek között találom magam. Emeletes buszok dübörögnek el mellettem, hajszálnyival elkerülve csak a biciklis futárokat, miközben mindenütt brit zászlók lobognak a szélben.

Londonban csodálatosan arctalan lehet az ember. Lehetsz te akárki, a kutya sem törődik veled. Csupán még egy arc vagy a tömegben, egy újabb élet, egy újabb titok. Hiába iszonyatos a közlekedés, a mocsok és a zaj, a névtelenség a nagyváros egyik előnye. Itt könnyen elmenekülhetsz önmagad elől.

Hagyom, hogy az embertömeg elvezessen oda, ahová tartok. Mindenki kijött a napfényre élvezni a ritka hőhullámot, a szezon végi kiárusításokat, a nyári alkonyatokat, én pedig csak úgy lazán, cél nélkül lófrálok közöttük, és úgy teszek, mintha nem lenne felelősség a vállamon, és a szívemet sem nyomná semmi.

Bemegyek a Zarába és megtalálom álmaim ruháját, ám az természetesen nem megfelelő méretű. Végül veszek magamnak egy rövid selyemkendőt, olyan fajtát, amilyent Grace Kelly kötne a nyakába. Ő alighanem ezzel fedné be a fejét, amikor nyitott autóba ülve elindulna a Francia-Riviérára. Királykék színű és halvány vízfestékkel készített hableányok látszódnak rajta. Olyan remekül kiemeli a vörös hajamat, mintha lángolnának a tincseim.

Kimegyek az utcára, és addig sétálgatok, míg elegem nem lesz a tömegből. Befordulok egy keskeny oldalsó sikátorba, hogy kicsit kifújjam magam. A rosszullét megint lecsap rám. Ennem kell valamit, mert különben kikészülök és kifekszem itt az egyik sikátorban, mint egy gyenge és éhező szuka.

Rám borul a magas épületek sötét árnyéka, én pedig néhány pillanaton át dermedten ácsorgok, és úgy érzem, a világom egy mély szakadék peremén egyensúlyozik. Lent az ismeretlen és a káosz vár rám. Megrendítő ez a különös érzés. Persze magamnak nem hazudhatom, hogy nem tudom, honnan is jön.

Amikor alábbhagy a rosszullétem, elkezd korogni a gyomrom. Talán így áll bosszút rajtam azért, mert nem mentem el egy pubba a többiekkel. Észreveszem, hogy az Oxford Street túloldalán van egy Pret A Manger étterem. Gyorsan elindulok abba az irányba.

Sietve megközelítem a zebrát, és azt hiszem, át tudok menni, mielőtt váltana a lámpa, ám az ekkor pirosra vált, és megállok, mert már nem érnék át a túloldalra.

Várok a zebra előtt, és ahogy telnek a másodpercek, a hátam mögött egyre nagyobb tömeg gyűlik össze. Amikor egy galambraj elrepül fölöttünk, jó pár ember ösztönösen lehúzza a fejét, nehogy valamelyik leszarja. A madarak felrepülnek a vakítóan kék égbolt felé, megkerülik az utcán mindenfelé látható, táncoló brit zászlókat, és végül eltűnnek egy kanyarban.

Ekkor különös csend borul az utcára.

Körülöttem megváltozik a világ ritmusa.

Feláll a szőr a tarkómon, és én nem tudom, hogy miért.

Aztán meghallom.

Egy sikolyt.

Az utca másik oldala felől hallatszik, és egy pillanatra elfojtja a kereszteződés felé száguldó busz dübörgése, ahogy a jármű szeretne még a piros előtt átjutni.

Amikor eltűnik, lecsap ránk az iszonyat.

Olyan nagy kegyetlenség, hogy azonnal kiszárad a szám.

A zebra túlsó végében egy férfi áll.

Egy sörétes vadászpuska van a kezében.

A világ lelassul, miközben én az ismeretlent nézem.

Elindul. Már a kereszteződés közepén jár.

Megáll.

Egy pillanatig senki sem mozdul, és az előbb felsikoltó nő hangja még mindig ott remeg a levegőben. A férfi ekkor a vállához emeli a puskát, rászegezi a tömegre, talán kétembernyire oldalra tőlem.

A világ eddig csupán egyensúlyozott a káosz peremén, ám most belezuhan.

Mindenki üvölt.

Mindenki futásnak ered.

Mindenki, kivéve engem.

Én ugyanis odafagytam a járdához és nem hiszek a szememnek.

Ez nem lehet igaz.

Nem lehet.

Kizárt dolog.

Talán valamilyen trükk. Egy tréfa. Életre kelt egy film. Bekerültem egy történet kellős közepébe.

Vagy álmodozva még mindig a hotelszobámban fekszem. Talán csak képzeltem ezt az egész hétvégét, és valójában otthon vagyok, és ez az egész csak egy iszonyatosan valósághű rémálom.

Egészen egyszerűen nem történhet meg, hogy kezében sörétes puskával egy férfi közeledjen hozzám. Ez nem lehet igaz.

De ha esetleg az volna, akkor sem emeli a fegyverét, hogy újra lőjön.

De…

Épp ezt teszi.

Meghúzza a ravaszt.

Bizony.

Hiába nézem kigúvadt szemmel, az apró mozdulat elkerüli a figyelmemet. Egyszerűen megjegyzek minden kis részletet, akár akarom, akár nem. Az ismeretlen férfi nem túl magas. Sovány, holtsápadt, mint egy szellem. Az arca beesett. A szeme alatt sötét karikák. Kócos, szőke haja van, és úgy tűnik, már rég nem nyírták meg. Tetőtől talpig terepszínű ruhát visel, de nem tudom eldönteni, hogy ez a fegyveres erők hivatalos öltözéke-e, vagy egy vadászboltban vette.

A szeme pedig…

Arra összpontosít, akire éppen céloz, ám nyoma sincs benne semmilyen emberi érzelemnek. Olyan valakivel állok szemben, akiből mindent kitöröltek. Azért lő, hogy öljön, mert azt hiszi, egyedül így maradhat életben. Talán a számára tényleg ez a megváltás egyetlen módja. Nem minket lát maga előtt, a rémült tömeget, hanem a szörnyetegek áradatát.

Nem akarom, hogy a pillantása megtaláljon engem.

Eldördül a fegyver.

Láng csap ki a puskából, és a robbanás ereje – a férfi talán csak háromméternyire áll tőlem – olyan iszonyatos, hogy végre újra működésbe lép az agyam. Beindul egy ösztönös alapfunkció, és megparancsolja a lábamnak, hogy fusson. Hogy meneküljön. Hogy életben maradjak.

Megfordulok és futásnak eredek.

Nem tudom, hogy én is sikoltok-e vagy sem. A tömeg üvöltése eggyé válik, eltorzul és eltávolodik. Magam elé nyújtott kézzel rohanok, és az emberek közben szétszóródnak. Az egész utca zeng a terror és a borzalom hangjaitól. Néhányan elesnek, mások pedig összeütköznek. Ha az egyik épület tetejéből figyelném az utcát, akkor azt látnám, hogy az emberek elmenekülnek a lövész elől. Úgy viselkednek, mint egy halraj a mélykék tengerben.

Újabb dörrenés, és alig egy-két méternyire vörös felhővé robban szét egy ember feje.

Ahogy beborít a forró vér, a testem besokkol, és így már nem kell gondolkoznom a szörnyűségről. Még csak azt sem tudom, hogy férfit vagy nőt lőttek-e meg. Nem számít, mert egyszerűen nem lehet fontos. A gondolkodás egyenlő a halállal.

A fej nélküli test az aszfaltra zuhan, még többen üvöltenek, és páran megpróbálnak átugrani a halott fölött. Kétségbeesett kezek merednek az égre. Kellemetlen, fémes szagot érzek, ami egyaránt lehet a vér, a félelem vagy az adrenalin szaga. Teljesen körülvesz ez a bűz, megtölti az orromat, fojtogat, ahogy lépni próbálok.

Érzem, hogy a gyilkos ott van a hátam mögött. Tudom, hogy nem áll senki kettőnk között. Azt is felfogom, hogy visszafelé futok a Zara irányába, vissza abba a boltba, ahol az előbb még volt értelme az életemnek.

Tudom, hogy már feljutott a járdára. Az autók összevissza dudálnak, a forgalom lelassult, míg egyes járművek felgyorsultak. A sofőrök nem tudják, hogy mit tegyenek. Meneküljenek, vagy álljanak meg segíteni? Hajtsanak fel esetleg a járdára, és gázolják el a gyilkost?

Egyelőre azonban semmi ilyen nem történik. Az üvöltözés, a dudák és a járdán dübörgő léptek zaja nem elég hangos ahhoz, hogy ne halljam meg az újratöltött vadászpuska csattanását. Súlyos léptek dobognak, és a lövész zihálva lélegzik, mintha maga is futna.

Meghallom a következő robbanást.

Annyira közeli.

Nagyon közeli.

Semmit sem érzek.

Mégis elesem.

Éppen lépek vele, amikor a jobb lábam mozdulatlanná válik, és már nem figyel az idegrendszerem szavára. A járda az arcom felé vágódik, mert elesek. Magam elé nyújtom a két kezem, hogy enyhítsek a zuhanásomon, és a bőrömbe mar az érdes, mocskos beton.

Kelj fel, kelj fel, kelj fel!

Csakis erre tudok gondolni, ahogy valósággal elkenődve elterülök a földön.

Fuss, rohanj, menekülj!

Jön utánad!

Na, ekkor érzem meg.

A fájdalmat.

A valódi kínokat.

Az egyik lábamból indul útjára a tűz és a pengék áradata. Olyan iszonyatosan erős, hogy egyszerűen elnyel. Színtiszta agónia minden, olyan elemi és rettenetes, hogy még azt sem tudom, tulajdonképpen melyik lábam fáj.

Meglőttek.

Eltaláltak.

Nem hiszem el, hogy meglőttek.

Meg fogok halni.

Csakis erre tudok összpontosítani, meg a fájdalomra, a lábamat elemésztő tűzre. Úgy érzem, belülről elemészt a teljes pusztulás.

Még mindig itt van az az alak.

Ez a felismerés megállít, megakadályozza, hogy feltápászkodjak, de azt is, hogy a hátamra fordulva ellenőrizzem a lábamat. Talán csak súrolt a lövés, csupán egy karcolás az egész, és valójában megúsztam. Mozdulatlanul fekszem, elfojtom a jajszavamat, így az őrjöngő fájdalom a mellkasom foglya marad, meg a torkomé, és megpróbál megfojtani.

Kellő időben emelem fel a fejemet ahhoz, hogy meglássam a tovalépő barna bakancsokat. A férfi csattanva újra tölti a puskáját, egy hüvely a földre zuhan, felpattan a kőről, és tovább gördül felém.

Tettesd magad halottnak – figyelmeztetem magam. A hüvely megáll, amikor nekimegy a kinyújtott ujjaimnak.

Nem tudom, hogy lélegzek-e még, vagy sem. Dermesztően hideg van. Szédülök.

Közben nézem, ahogy a lövész eltávolodik tőlem. Egy méter. Másfél méter. Két méter.

Egyre messzebbre ér.

Menj tovább. Menj tovább – esdeklek.

Megfeszül a válla, ahogy felemeli a puskát, és rászegezi valaki másra.

Tüzel.

Újabb sikítás hallatszik az üvöltözés kórusából.

Megint a földre zuhan valaki.

Ekkor megáll ott, ahol van, csak egylépésnyire a Zarától.

Belő a kirakaton, és összezúzza az üveget.

Csőre tölti a puskát.

Megint lő.

Újratölti a fegyverét.

Oldalra fordul, és a puskát bal kéz felől a járdán menekülő emberekre szegezi.

Ismét lő.

Ugyanezt megismétli a másik oldalon.

Én pedig egész idő alatt az arcát bámulom. Hol élesek, hol viszont elmosódnak a vonásai, mert a testem már nem tudja mozgásban tartani a véremet, és a fájdalom is enyhül, ahogy sokkos állapotba kerülök. Nem akarok a lábam felé fordulni, és rájönni arra, hogy milyen sok vért veszítettem. Nem akarok én semmi mást, csak nézni, ahogy az ismeretlen megint célba vesz valakit, és meghúzza a ravaszt.

Lelő még egy embert.

Megöl még valakit.

Valakinek meg kell állítania.

Képtelen leszek levenni róla a tekintetem, míg meg nem hal.

Csakhogy más történik.

A következő pillanatban minden megváltozik. A lövész megfordul, és egyenesen rám néz.

Észrevesz engem.

Egyedül engem.

A szemgolyójában nem látom a színt. A pupillája apró fekete gombostűfej. Engem néz vele, mégpedig alaposan.

Elindul felém. Lassan, de elszántan.

Halálos elszántsággal.

A mögötte lévő emberekre akarok nézni, hogy kiderüljön, ki az a hős, aki megállítja és megment engem, de nem bírom levenni a tekintetemet róla. Nem csinálhatok úgy, mintha halott volnék.

Lebuktam.

Élek, pedig halottnak kellene lennem.

Halott is leszek.

Továbbra is a szemébe nézek, mert ez az egyetlen esélyem a túlélésre. Az egyetlen lehetőség arra, hogy megmeneküljek. Ha rám néz és megismer, ha felfedezi a valódi énemet, akkor talán nem bánt majd.

Kérlek, könyörgöm, kérlek.

Ne bántsál.

Hagyj élni!

Hagyj élni.

Hagyj élni.

Másfél méternyire áll meg. Határozott terpeszben, a lábai vállszélességnyire egymástól. Minden mozdulata jól begyakorolt. Annyira tökéletes, mintha csak erre programozták volna.

Ez viszont azt jelenti, hogy a programozása miatt nem fogja meglátni a valódi arcomat.

Továbbra is csak egy arcátlan szörnyeteg maradok a számára.

Leengedi a puskája csövét, hogy célba vegyen. A fegyvert bámulva felnézek rá.

Nekem annyi.

Ez volt az életem.

Voltak jó pillanatok is.

– Hát nem érted? – kérdezi a férfi. A kiejtése alapján brit lehet. A hangja ugyanolyan élettelen, mint a tekintete. Az egyetlen érzelem benne a kétségbeesés, mintha csak akarna valamit tőlem. – Nem érted, hogy mennyire könnyű? Gyerekjáték az egész. A kormány pontosan ezt akarja tőlünk. Senkit sem érdekel, hogy milyen könnyű, amíg tesszük a dolgunkat.

Erősen szédülök, csontszáraz a szám. Képtelen vagyok megszólalni.

Könyörgök neked, édes istenem – gondolom. – Hadd éljek még. Mindent megbántam. Sajnálom, ami Christinával történt. Ami anyuval meg az apámmal. Megbántam mindazt, amit hagytam megtörténni.

– Most már érted – folytatja a férfi, és megbicsaklik a hangja. – Most már mindenki érti. Rávettek arra, hogy ezt tegyem. Másokkal, akik nem a mi fajtánk. De hát ez tök ugyanaz, nem? Te pedig már tudod.

Az ujja lassan elmozdul a ravasz felé.

A testem ösztönösen megfeszül. Becsukom a szemem.

Sajnálom.

Fegyver dörren, elég hangosan ahhoz, hogy széthulljon az agyam. Utána csak visszhangok maradnak.

Csend lesz.

A halál néma.

Aztán egy kiáltás. Egy sikoly.

Fém csattan a járdán.

Úgy hallom a hangokat, mintha a víz alatt lennék, de akkor is hallok.

Mert élek.

Kinyitom a szemem, és még éppen látom, ahogy a gyilkos meginog, a vadászpuska ott fekszik mellette a földön, felemeli a kezét, hogy megérintse a mellkasát. A tekintetemmel követem, és felfedezem a szíve fölött a lyukat.

A terepszínű ruhás alak megtántorodik, és úgy zuhan el, mint egy kivágott fatörzs.

Halott.

A világ hirtelen újra életre kel. A sikoltozók között felcsattanó parancsszavak rendet és biztonságot ígérnek.

– Hölgyem, itt a segítség – mondja egy hang, és egy rendőr egyenruháját látom. – Maradjon velünk.

Nem biztos, hogy képes leszek rá.

1. FEJEZET

Jessica

Edinburgh

Hat héttel később

– Biztos, hogy menni fog? – kérdezi Christina, és könyörögve néz rám azzal az idióta, rémült kiskutya szemével.

Kedvem volna hozzávágni a mankómat, bár az is igaz, hogy ez a vágy azóta itt van velem, hogy megkaptam a két segédeszközt. A testvéri szeretet már csak ilyen, akárhogy is nézzük.

– Jól vagyok – bizonygatom, felnézek az égre és belehunyorgok a napnyugtába. Szeptember van, és bár Edinburgh ilyenkor általában már bezárkózik, felkészül a hosszú szürke tél folyamatos esőire, a felhőkkel borított egekre, ám ez a nap meleg és ragyogó, és az ég még mindig világos mélykék. Talán ez az év egyik utolsó tökéletes napja, amiről az jut az eszembe, hogy milyen jó volna eltenni későbbre.

Felsóhajtok és körülnézek a parkban. Még mindig nagyon sok a turista a városban és itt, a Princes Street Gardensben is. Az ősz közeledtével persze csökken a számuk. A zöld gyep nemsokára eltűnik, ahogy a munkaidő vége után rászabadul a tömeg. Aki nem piknikezni jött ki ide, hogy álmodozva bámulja a várat, az hamarosan a belvárosi boltokban tolong, hogy az üzletekben elköltse a kemény munkával megkeresett pénzét. Mások betódultak a kocsmákba, hogy igyanak egy sört.

Szíven szúr a reménytelenség tűje. Olyan jó volna egy időgéppel visszamenni abba a korba, amikor még jó érzéssel és izgalommal töltött el egy ilyen meleg péntek este! Most egyszerűen csak irigylem a körülöttem zajló életeket. Még csak a Zarába sem mehetek be, mert attól félek, hogy lélekben újra átélem a szörnyűségeket. Nem hiszem, hogy valaha is újra vásárolni fogok ott.

Ráadásul tudom, ha valaki egy megrázó tragédia áldozata lesz, és ennek eredményeként darabjaira hullik az élete, akkor a környezetének nagyon hamar tele lesz a hócipője, ha a szerencsétlen egyfolytában vinnyog és sajnáltatja magát. Kemény elszántsággal megpróbálok másként viselkedni. Nem illik hozzám a kétségbeesés. Mindeddig sikerült felülkerekednem a nehézségeken.

Éppen ezért nem tudom elviselni, hogy maga alá gyűr a félelem és az önsajnálat. Nem adom meg magamat, még ha a húgom, vagy Paula szerint teljesen rendben van, ha kikészülök és dühöngök. Ők meg körbeajnároznak és attól félnek, hogy bekattanok, ám ez nem fog megtörténni.

Három héttel ezelőtt bocsátottak el a kórházból, és én abban a pillanatban, hogy visszatértem Edinburgh-be, a régi életembe – amelyik amúgy abban a pillanatban darabokra hasadt – azonnal segítséget kértem. Nemcsak a testemet és a lábamat akarom rendbe hozni – ez utóbbi sosem lesz olyan, mint régen –, hanem a szívemet és az elmémet is. Minden kedden este eljövök az egyik helyi templomba, ahol drámai események túlélőinek segítenek legyőzni a poszttraumatikus szindrómát. Most harmadik alkalommal vagyok itt, és nagyon az az érzésem, hogy még hosszú éveken át el kell járnom ezekre a foglalkozásokra.

– De hát nem hagyhatom, hogy így szenvedj – mondja Christina és a szemét törölgeti. Teljesen ki van készülve, amióta ez történt, és sokkal rosszabbul viseli az egészet, mint én. Emiatt igyekszem még elszántabbnak látszani, és úgy viselkedni, mintha minden a lehető legnagyobb rendben volna, pedig nincs így. Olyan sokszor mondom neki, hogy jól vagyok, hogy a végén már magam is elhiszem.

– Képtelen vagyok innen nézni, ahogy átbicegsz a túloldalra, a templomhoz – jajveszékel a húgom. – Legalább hadd támogassalak át. Mi van, ha elesel?

Mostanában elég sokszor elestem. Nem tehetek szemrehányást, hogy emiatt aggódik. Korábban még csak nem is álmodtam volna arról, hogy meg kell tanulnom esni. Ki gondolta volna, hogy a testem tele lesz zúzódásokkal, és a talpra állás nem csupán fájdalmas, de egyedül néha lehetetlen vállalkozás. Mondjuk azt sem gondoltam volna, hogy a pasim, Mark három év után lelép, miközben én még a kórházban fekszem. Ezen felül a jógaiskolában sem taníthatok tovább, mert az a kurva nagy helyzet, hogy egy jó darabig nem fogok tudni jógázni. Mindezek következtében kénytelen voltam odaköltözni a húgomhoz és a férjéhez, mert többé már nem lakhattam Marknál.

Ez kivétel nélkül mind váratlan fordulat volt. Hab a tortán, hogy azt követően jártam így, miután meglőtt egy terrorista.

– Ha elesem, majd jön egy jóképű pasi, hogy megmentsen – magyarázom, és egy gyors mozdulattal a fülem mögé simítom a hajamat.

– Kéne hívnunk egy taxit – erősködik a húgom, és a karomra teszi a kezét.

– Christina – figyelmeztetem, és a felháborodott idősebb testvér szemrehányó pillantásával nézek rá, amit oly remekül begyakoroltam az évek folyamán. – Jól vagyok. Ha taxival akarok hazamenni, akkor majd hívok egyet. Nem lakunk messzire, és ha nem tanulom meg végre, hogyan kell mankóval járni, akkor mikor leszek újra önellátó?

Az orrával fintorogva elismeri a vereségét.

– Csak annyira aggódom miattad.

– Jól vagyok – mordulok fel. – Hadd menjek végre arra a gyűlésre! A kedvedért majd taxival megyek haza.

– Ó, inkább idejövök érted – vágja rá gyorsan. – Nyolc órakor itt leszek.

Felsóhajtok.

– Ha nagyon akarod. Csakhogy más terveim voltak. Ott van szemben az a bár, ahova be akarok ülni, kicsit dumcsizni az egyik sorstársammal. Elég, ha fél tízre jössz értem.

Rábólint és én tudom, hogyha azonnal nem bicegek el a közeléből, akkor a végén erőnek erejével betuszkol egy taxiba. Christina ugyan fiatalabb, és jóval alacsonyabb nálam – pedig én sem vagyok éppenséggel valami óriás –, de ha rátör az indulat, akkor emberfelettien erőssé válik.

Dobok neki egy puszit, és széles mosollyal azt a látszatot keltem, mintha tök jól érezném magam, és miattam nincs semmi oka az aggodalomra. Ez a mosolyom mostanra erősen megkopott. Lassan bicegve keresztülvágok a gyepen a Princes Street irányába.

Bár gyakran elesek – ez amúgy a gyógytornászom szerint teljesen normális –, de nem a két mankóm miatt. Köszönhetően annak, hogy hosszú éveken át jógáztam, a testem rugalmas, és szemmel láthatóan könnyen elfogadta ezeket a kényelmetlen segédeszközöket. Csakhogy az elmém időről időre elfelejti, hogy nem működik a lábam, és ha a mankóm éppen nincs a megfelelő helyen, akkor máris irány a padló. A saját káromból tanulok.

Meglehetősen jó ütemben haladok a templom felé. A domb aljában állva a tenger felé néz, mégpedig a gyönyörű Stockbridge városrészben. Gyalog nagyjából tízpercnyi kényelmes sétára van a parkból, vagy tizenötre, ha az ember fürgén biceg a mankójával.

Elmegyek a Circus Place kőhomlokzatú házai előtt, és magam mögött hagyom a St. Vincent pubot, ahová a foglalkozás után majd be fogok ülni. A templom a St. Stephen’s Stockbridge nevet viseli.

A tekintélyes, öreg és komor épület magas harangtornya árnyékba borítja az utcákat. A belsejét korszerűsítették, és a padok hosszú sora között könnyű odasétálni a tágas nyitott térségbe, ahol az ólomüveg mennyezeten keresztül fény hull a félelmetes orgonára és a hatalmas kristálycsillárra. Egy pillanatra megállok a bejárat előtt, hogy jól megnézzek mindent, és azt remélem, hogy békességgel tölt el a hűvös levegő, a szegfűszeg és a viaszgyertyák illata, mielőtt elindulnék lefelé az alagsorba, hogy farkasszemet nézzek a démonjaimmal.

Sosem voltam túl vallásos. Az apám magával rángatott minket Christinával a templomba minden vasárnap, pedig nála nagyobb bűnöst el sem lehetett volna képzelni. Éppen ezért felserdülve a kereszténység egyet jelentett számomra a képmutatással és a hazugsággal. Az apám igazi szörnyeteg volt, ám a külvilág azt hitte róla, hogy példás istenfélő ember.

Mostanában viszont másként látom a helyzetet. Nem a vallást, hanem a hitet. Nehéz nem hinni, ha valaki belenézett a halál szemébe. Néha azonban nem tudom eldönteni, hálát érezzek-e azért, mert életben maradtam, vagy haraggal töltsön el, hogy örökre megváltozott az életem.

Amikor elmondtam az eszembe jutó imákat, lassan megfordulok – mivel, ha túl gyorsan mozgok, akkor könnyen elveszítem az egyensúlyomat –, és megpillantom Anne-t, ahogy csendesen figyel.

A megbeszélés után vele akarok beülni a pubba. Igazából ő az egyetlen az egész csoportban, akivel beszélgetni szoktam. Néhány évvel ezelőtt a házában túlélt egy iszonyatos tűzvészt, amiben meghalt a legkisebbik fia. A múlt karmai még most is a húsába vájnak, bár ma már előszeretettel mondogatja, hogy mindennap újrakezdi az életet.

– Nem akartalak megzavarni – mondja jellegzetes, éneklő skót kiejtésével.

Rámosolygok.

– Nem zavartál volna meg. Azt hiszem, már rég odalent kellene lennünk.

A nyomába eredve elindulok lefelé a lépcsőn a pincébe. A találkozókat ott tartják. A megszokottnál is óvatosabb vagyok, mert a lépcsők az ellenségeim, és ez az ország tele van velük.

A találkozó helyszíne egyszerű, és a kőfalaknak köszönhetően még most is hűvös. Úgy érzem magam, mint egy sírban, bár hallottam, hogy másokat egy anyaméhre emlékezteti. Azt hiszem, ez attól függ, hogy milyen szemmel nézed. A zárt, sötét helyek vigasztalást is nyújthatnak, de fulladozhatsz is bennük. Ez napról napra változik.

Az összejövetelek egyszerűek. A csoportvezetőnk, Pamela ennek a templomi gyülekezetnek a tagja, és 2005-ben Londonban túlélte az egyik pokolgépes merényletet. Azért hozta létre ezt a csoportot, hogy hozzá hasonlóan mások is, például Anne vagy én is legyőzhessük a félelmeinket, és megbarátkozhassunk mindazokkal, akik hasonló megpróbáltatásokon mentek keresztül. Szinte mindenki jár pszichológushoz, vagy korábban részt vett terápiás kezelésen – kivéve engem –, ám ez a csoport olyasvalamit nyújt, amire még a legbelátóbb lélekgyógyász sem volna képes.

Kilencen vagyunk, férfiak és nők vegyesen. A legfiatalabb huszonkét éves, a legidősebb hetvenöt. Mindannyian ugyanazon ok miatt vagyunk itt: hogy rendbe jöjjünk. Hogy felszabaduljunk. Hogy a többiek megértsenek minket, és teljes értékű emberi lénynek tekintsenek, ne pedig szánalomra vagy vigasztalásra váró szerencsétlennek. Az én esetemben az a gond, hogy sokan felnéznek rám.

Amikor először lejöttem ide, leültem a hátsó sorba, és boldogan hallgattam, miközben mindent magamba szívtam. A második összejövetelen meséltem nekik az Oxford Street-i támadásról, meg arról, milyen érzés volt, amikor hősnőt csináltak belőlem. Az a helyzet, hogy még mindig én vagyok a támadás hőse. Rajtam kívül volt még két további túlélő is, de a média valamiért engem választott. Ebben talán szerepet játszhatott a tény, hogy az élet és a halál mezsgyéjén állva, abban a drámai pillanatban rengeteg okostelefon kamerája fordult felém, hogy megmutassa az eseményeket a nagyvilágnak. Ha nem rólam volna szó, ha nem én csináltam volna végig az egészet, ha idegenként nézném a híreket, akkor valószínűleg magam is úgy gondolnám, hogy szívhez szóló és magával ragadó az a jelenet.

Csakhogy nem egy idegen állt ott. Hanem én. Bármennyire is izgalmasnak találják a támadást a tévénézők, el sem tudják képzelni, hogy milyen volt a valóságban átélni.

A többiek itt a pincében viszont tudják. Talán nem teljes mértékben, viszont nagyon is tisztában vannak azzal, hogy milyen érzés visszatérni onnan, ahonnan nem lett volna szabad, még akkor is, ha csupán a bajba jutott testünk áll az utunkban. Néha azonban elpusztul a lelkünk a múltban.

Ma este nincs kedvem beszélgetni. Csupán nagy vonalakban mesélek az érzéseimről, megteszem, amit elvárnak tőlem, hogy a csapat tagja maradjak, miközben elsősorban csak figyelni akarok. Szeretnék reményre lelni a többiek történeteiben, és elmerülni sajátos idegen világaikban.

Az este legnagyobb részét egy Reggie nevű öreg veterán visszaemlékezései töltötték ki. A háborúban veszítette el mindkét lábát. Megpróbálom beleélni magam a helyzetébe, és arra gondolok, hogy sokkal szörnyűbben is járhattam volna. Mire véget ér a találkozó, már én is készen állok arra, hogy megigyak egy-két sört.

Megvárom, hogy mindenki felmenjen a lépcsőn, mert nem szeretném, hogy miattam bárkinek is várakoznia kellene, majd elindulok felfelé Anne-hez.

Már rég elmúltak az este tizenegyig világossággal kecsegtető nyárközép napjai. Ma már este nyolckor sötét van. Meggyászoltam a nyár elmúlását, és egész augusztusban duzzogtam, miközben a rövid meleg évszak lassan a végéhez közeledett. Ma már kezdem belátni, hogy milyen kellemes a sötét. Hallom a szavát, érzem, ahogy megvigasztal. Talán azért, mert a támadásra fényes nappal került sor, az embertömeg szívében, egy nyilvános helyen, ezért nagyobb biztonságban érzem magam ott, ahol senki nem láthat meg.

A St. Vincent pub egy aranyos kis sarki csehó. György király korában épült házak sora veszi körül. Az utcára kiállított asztalt a cigizők szállták be, és az egyik pasi elhozta magával az aranyos golden retrieverét is. Miközben óvatosan lebotorkálok a három lépcsőfokon, a vendégek kivétel nélkül felém fordulnak. Az arcukon inkább egy ragadozó vágyakozása látszik, nem pedig az aggodalom. Már hozzászoktam ehhez. Csupán a sérülésemet követően jöttem rá arra, hogy milyen gyakran tekintenek engem törött lábú őzikének, akire mindjárt lecsapnak a farkasok.

Nem törődöm velük – szokás szerint egyik sem ajánlja fel a segítségét, csak bámulnak rám. Anne nyomában lemegyek a pubba.

Meglehetősen sokan vannak itt ma este, bár a legtöbben a bárpult előtt sorakoznak. A hátsó sarokban néhány félig nyitott bokszot alakítottak ki, az üléseket piros és zöld bőr borítja, az asztalok túlsó oldalán pedig bárszékek helyett bársonyborítású boroshordók sorakoznak.

Sikerül elcsípnünk egy asztalt, és miközben Anne felül az egyik boroshordóra, én behátrálok a bokszba. Szerencsére a baleset idején erős volt a hasizmom és a felkarom is. Igazából nem is tudom, minek nevezhetném azt a szörnyűséget. Nem mondom rá, hogy „támadás”, mert bár tényleg az volt, e kifejezés miatt áldozatnak tekinteném magamat. Nagy szerencsém volt, hogy évek óta súlyzózok és jógázok, mert bár a két lábamat jó ideig még nem fogom tudni használni, legalább a felsőtestem eredményesen száll harcba, és folyamatosan elviseli a terhelést.

Anne elindul, hogy vegyen nekünk egy-egy italt, és miközben beáll a bárpult előtt a sorba, én megkönnyebbülve fellélegzem, és körülnézek idelent. Bár a templomot csak kis távolság választja el a pubtól, mégis jobban érzem magamat, miután leültem. Egy pillanatig úgy érzem, hogy minden rendben van, hiszen itt ücsöröghetek egy pubban, a hangszórókból a 80-as évek rockzenéje árad, én pedig a nevetésre, a párbeszédek morajára és az összekoccintott poharak csendülésére figyelhetek. Elfelejtkezem arról, hogy nyomorék vagyok. Elhitetem magammal, hogy van munkám, lakásom, életem. Hogy nem hagyott el a pasim.

Mark és közöttem már azelőtt is viharos volt a helyzet, hogy meglőttek volna. Amikor teljesen váratlanul eldöntöttem, hogy lemegyek Londonba, bármilyen szerencsétlen volt is a szitu, mégis csak lehetőséget adott arra, hogy távolabb kerüljünk egymástól, és így képes voltam gondolkozni.

Sajnálatos módon ez az egész megváltozott. Bár jól kiismertem Markot, és nem gondoltam azt, hogy sokáig együtt maradhatunk, mégsem feltételeztem volna soha, hogy akkor szakít velem, amíg én odabent fekszem a kórházban. Ó, megvolt erre a maga jó oka, ám ezek mindegyike arra hívta fel a figyelmemet, hogy az elmúlt három év során hazugság volt az egész életem, és igazából nem ismertem a párom valódi arcát. A lövöldözés valójában álcázott áldás volt, ám a következményei még így is fájdalommal töltenek el, és ami ennél is fontosabb, haraggal.

Anne kifizeti az italokat, miközben én lehajtom a fejemet, az asztalon lévő itallapot vizsgálom. A papír a ketchupos, mustáros és a majonézes műanyag flakonok között fekszik. Körülnézek, és a tekintetem megállapodik a szemközti asztalnál ülő férfin.

Csak a profilját látom, mivel szembe van fordulva a pub többi részével. Egy korsó sör áll előtte, ám ő lehajtja a fejét, és olvas valamit, amit innen nem látok. Különös, de egészen ismerősnek tűnik az álla formája, a borostája, és emiatt önkéntelenül is lenyűgözve bámulni kezdem. Miközben megpróbálok rájönni arra, hogy mégis mit jelent ez az egész, a szívem elkezd szaltózni a mellkasomban.

Mintha csak megérezné magán a pillantásomat, az ismeretlen felém fordítja az arcát. Azonnal el akarok fordulni, bizonyára ez is volna a jó, mégis hagyom, hogy a pillantása a szemembe fúródjon.

Az hétszentség, hogy ritka az ilyen jóképű pasi. Minél tovább bámulom, annál inkább megértem, hogy miért reagáltam rá olyan zsigeri ösztönösséggel. Határozott állának és állkapcsának a vonala, meg persze a szakálla is a híres színészre, Gerard Butlerre emlékeztet. Nyilvánvaló, hogy nem a filmsztár ül velem szemben, ám a szívem már a felületes hasonlóság miatt is útra kél a múltba.

Tizenhét éves koromban, amikor befejeztem a középiskolát, szerettem volna valahogy megtalálni a megfelelő módszert arra, hogy el tudjam viselni pokoli otthoni hétköznapjaimat. Megszállottan rajongani kezdtem az Operaház fantomja című filmért. A titokzatos fantom szerepét Gerard játszotta. Azonnal ő lett a kedvencem, és utána a szobám falát teleragasztottam a vele készült poszterekkel. Legalább egymilliószor megnéztem a 300 című filmet. Fiatal voltam, dühös, rémült, és elakadtam. Gerard beengedett fantasztikus életébe, és lehetővé tette, hogy álmodozva elszökjem a szörnyűségek elől.

Azt hiszem, amúgy Gerard Butler kiváló rendező, bár mostanában kénytelen volt eljátszani néhány kifejezetten szar szerepet is. Ugyanakkor nyilvánvaló, hogy már a puszta emléke is elég ahhoz, hogy jó és biztonságos dolgokra gondoljak.

Persze a pubban ülő férfi nem ő, hanem valaki más. Teljesen. Az ajka teltebb, az arckifejezése kemény, az orra markáns, ám még így is nagyon illik az arcához. Sötétbarna haját a két oldalon rövidebbre vágták, felül hosszabbra hagyta a tincseket, és a két pofaszakálla oldalt már őszül.

A tekintete viszont lenyűgöző. Annyira odavagyok értük, hogy tudom, most csak egyetlen másodpercig volna szabad így a képébe bámulnom. Nemcsak az lep meg, hogy a szeme majdnem, hogy mandulavágású, de gyönyörű poros-zöld színe egy falevél alsó oldalára emlékeztet. A bölcs falevelek leszakadnak, ám közben tovább őrzik a titkaikat. Azon embertársaink, akik szerint a múltban mindannyian számos életen mentünk át, képesek volnának megállapítani a segítségükkel, milyen ember valójában az ismeretlen. Mintha számos életet tudhatna maga mögött, és ezek egy része annyira nehéz volt, hogy az idő múlása már őt is megviseli.

– Elfogyott a barna sör, ezért világosat hoztam helyette – mondja Anne, és lerakja a poharakat az asztalra. Eltakarja előlem a fickót. Ez cseppet sem baj. Azt hiszem, úgy megbámultam azt a férfit, hogy zavarba jött tőle. Nem lehet ám az idők végezetéig egy ismeretlenen legeltetni a tekintetedet. Furcsa volna.

– Köszönöm – mondom, és krákogok egyet. – A sör az sör.

– Bizony úgy van. – Bólint, leül velem szemben, és magasra emeli a poharát.

– Egészségünkre!

– Egészségünkre! – Felemelem a poharam, és koccintunk az asztal fölött.

Miközben belekortyolok a habba, Anne válla fölött önkéntelen pillantást vetek a férfira. Már nem engem néz, hanem újra beletemetkezett az olvasnivalójába. Furcsa módon elfog a csalódottság, mintha csak annak örültem volna, hogy továbbra is rám bámuljon. Csalódott vagyok, és haragszom magamra.

Cseppet sem számít, hogy mennyire jóképű egy pasi, mert egy jó darabig a lehető legsúlyosabb hibát követném el, ha szemet vetnék az erősebbik nem bármelyik tagjára is. A szívem még mindig nem tért magához Mark után, ráadásul pedig testben és lélekben egyaránt romokban heverek. Nagyon hosszú utat kell megtennem mindaddig, míg újra teljesen működőképes emberi lény nem lesz belőlem. Nincs épeszű férfi, aki érdeklődne egy mankós nyomorék iránt. Persze nem tudom kizárni, hogy valaki pont az ilyenek iránt érez beteges vonzalmat, és nem zavarja, ha egy nőnek annyira szétroncsolták, tönkretették a lábát, hogy azt csak a legnagyobb jóindulattal lehetne emberi végtagnak tekinteni. Sérült, selejt áru vagyok, nem is egy szempontból nézve, ezért úgy gondolom, csakis olyan férfi érdeklődhetne irántam, aki maga is súlyos megpróbáltatásokon ment keresztül.