© Borbás Edina, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó
gondozásában megjelent:

Hullámok csapdája 1., 2013

Hullámok csapdája 2., 2014

Kék macska, 2018

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Borbás Edina

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-73-6

Első fejezet

Budapest, 1896. A Sophia fedélzete

A Duna-gőzös Társaság hajója komótosan pöfékelte ki magából a füstöt, miközben lapátjai serényen nyaldosták a folyó vizét. A Sophia nevű gőzhajó először futott ki a Lágymányosi kikötő dokkjából a Déli kikötő irányába, ahol az utóbbi három hónapban a semmiből nőtt ki Európa legnagyobb szórakoztatóközpontja, a török főváros mintájára megálmodott Budapesti Konstantinápoly. A Lágymányoson épült tündérváros híre az egész országot izgalomban tartotta, de mint oly sokan mások, a próbaút kapitánya sem látta még a ma átadásra kerülő vigalmi negyedet. Annak megálmodóját, Somossy Károlyt viszont jól ismerte. Tudta, amit ő kitalál, az sosem kisstílű.

A kapitány kormánykerék mögül hunyorítva figyelte az előtte felbukkanó partot. A szeme melletti szarkalábak mélyen barázdálták arcát, hosszú, kackiás bajusza pedig fehéren világított a májusi napsütésben. Délceg látványt nyújtott, ahogy egyenes derékkal, hófehér egyenruhában szorította a kormánykereket. A mellette álló elsőtiszt sem vette le a szemét a széles folyó partjáról, de egy hangos kiáltás mindkettejüket kizökkentette a merengésből.

– Ember a vízben! – ordította egy matróz, aki a fedélzet korlátján áthajolva az előttük fodrozódó vízre mutatott.

– Már csak ez hiányzott! – sóhajtott a kapitány. Sokatmondón az elsőtisztre pillantott. Egy könnyű intéssel utasította a matrózt, hogy halássza ki a testet a vízből, majd a mellette álló férfihez fordult. – A távbeszélőt! – szólt határozottan, mire az elsőtiszt már nyomta is a kezébe a tölcsért.

– Fél gőzzel előre! Ismétlem, fél gőzzel előre!

A legénység már jól tudta, mi a dolga ilyenkor, mert a budapesti folyószakaszon hetente kellett menteni.

– Ez egy fiatal lány, kapitány úr, és még él! Ha jól látom, még él! – kiabálta a kipirult arcú martóz, akihez időközben a legénység többi tagja is csatlakozott.

A hosszú, fanyelű, tompa végű csáklyát többször is kivetették, de az nem ért célt. A lányt túl messzire sodorta a víz, a kampó pedig hiába volt meg ötméteres, mégis túl rövidnek bizonyult.

A gyönyörű teremtés fehér menyasszonyi ruháját sárgásra festette a homokos folyó, ami úgy kavargott a sötét hajú szépség körül, mint egy rátekeredett medúza. Kétségbeesve kapkodta a levegőt és reményvesztetten csapkodta a vizet, de látszott rajta, hogy fogytán az ereje.

A kapitány közelebb kormányozta a gőzöst, ami idegtépő lassúsággal engedelmeskedett, pedig itt és most minden másodperc számított.

– Dobjanak ki mentőövet, az istenit neki! Mit szerencsétlenkednek azzal a csáklyával? – üvöltött bőszülten.

A legénység egy része a mentőövet kezdte el keresni, de hiába futkostak körbe-körbe, üres kézzel tértek vissza.

– Adja Isten, hogy sose essek vízbe! Én mondom, ezektől aztán tízszer is vízbe fúlhatnék… – mormogta a kapitány az orra alatt.

– Úgy gondolom, kapitány úr, nincs mentőöv a hajón. A hajózási társaság az Izabellára rendelte az összeset… – Az elsőtiszt kis szünetet tartott, mert a kapitány szemei mérhetetlen dühvel villantak felé. – Ha jól tudom… – halkította le hangját a mondat végére. Jól ismerte a kapitány természetét és sokszor tapasztalta már hirtelen haragját, ami rendszerint a hozzá legközelebb állón csattant.

– Gondolhattam volna… – dörmögte az öreg visszafojtott dühvel. – Én mondom, az úri hajónak mindent, a pórnépnek semmit. Hogy akarnak így menetrend szerinti járatot indítani, ha még elég mentőövünk sincs?

– Nem tudom, kapitány úr. Gondolom, úgy voltak vele, az üres hajóra nem kell még mentőöv. Bízom benne, ha a Sophia már utasokat is szállít, a vezetőség jobban felszereli a hajót.

– Ennek a kishölgynek az már késő lesz – bökött állával a fuldokló felé a kapitány, majd ismét utasítást kiáltott gépház felé a kezében tartott tölcsérbe: – Állj! Ismétlem, állj!

– Igen, ez kétségtelen… – adott igazat az elsőtiszt halkan, és nagyot sóhajtott. – Bízzunk a legénységben. Ügyes fiúk ezek – tette hozzá, de hangját átitatta a kétség. A fedélzeten nyüzsgő matrózok széles galléros ingjeikben, csíkos trikóikban, egyforma matrózsapkáikban hiába látszottak egységes legénységnek, viselkedésük inkább egy megriadt birkanyájhoz hasonlított.

A kapitány elégedetlenül ingatni kezdte a fejét.

– Nem akarom magam ismételni, de adja Isten, hogy soha ne essek vízbe!

A martózok éppen egymás kezéből igyekeztek kitépni a fanyelű kampót, miközben a lány már szinte elsüllyedt. A fedélzeten dulakodás vette kezdetét. Mindenki fogta a csáklyát, de senki sem tudta irányítani. Váll a vállnak feszült, mire a kapitány megunta az ostoba kakaskodást, és ismét elbődült:

– Pepi! Fogja meg azt a nyavalyás kampót erősen, a többi meg eressze el azonnal! Én mondom, ha ez a kisasszony a maguk balgasága miatt fúl vízbe, egyikük sem teszi fel a lábát többet a hajómra! A kötelet készítsék elő, és kössék Menyus derekára! Ő fog ugrani, ha már a kishölgy elég közelre kerül.

Végre helyreállt a rend. Mindenki hátrált egy lépést, és hagyták, hogy a kiválasztottak tegyék a dolgukat.

A kampó ismét a lány mellett csapódott be a vízbe, de a fuldokló már nem mozgott, csak ernyedten süllyedt a Duna átlátszatlan, zavaros vizébe. A szerszám újra lecsapott, aztán az elmerülő szépség ruháját megakasztva húzni kezdték a hajó felé.

A tagbaszakadt Menyus derekára villámgyorsan rákötötték a kenderkötelet, és már ugrott is. Csak egy pillanatig merült el a vízben, ami azonnal ki is vetette, mint egy parafa dugót.

– Menyus, kapja meg azt a lányt, a többiek meg el ne eresszék a kötelet! – üvöltött újra a kapitány.

Az áldozat néhány perc múlva már úgy feküdt a hajó fedélzetén, mint egy élettelen rongybaba. Sápadt bőre ruhájánál is fehérebb árnyalatban tündökölt a tavaszi napfényben. Erős fekete szemöldök keretezte csukott szemét, sűrű, sötét haja pedig vizesen tapadt fejéhez.

– Él még? – rohant oda a kapitány, aki előtt némán nyílt szét a matrózok sorfala. – Köhögtessék ki belőle a vizet! Mit állnak ott, mint a faszentek?

Menyus bizonytalanul toporgott a lány mellett.

– Ez egy úri kisasszony… nem tudtuk, hogy hozzáérhetünk-e, kapitány úr. Ugye, Pepi? – pillantott bizonytalanul társára.

– A maguk bambasága halálosabb, mint a pestis – mormogott a kapitány, majd letérdelt a lány mellé, és mellkasára ráhelyezve tenyerét, kipréselte belőle a vizet. A szépség erősen köhögni kezdett, és a tüdejéből távozó folyadék végre helyet engedett az éltető levegőnek. A szeme kipattant, és haragoszöld írisze riadtan a kapitányra szegeződött. Úgy nyelte a levegőt, mint aki most született újjá, és még nem tudja, mennyit kell egy lélegzetvételre beszívni. Képtelen volt beszélni, de kis idő múlva, mikor már lecsillapodott a teste és alábbhagyott a fuldoklás, bizonytalanul felült, és zavartan körülnézett. Megfogta a kapitány kezét, és a szívéhez szorította.

– Na, kishölgy, a Duna ma kegyes volt magához, de az ön helyében nem kísérteném többet a sorsot. Én mondom, egy életünk van, amit nem érdemes rövidebbre szabni, mint ami egyébként adatik belőle.

A lány csak pislogott. Dideregni kezdett a padlón, mire a kapitány levette zubbonyát, és ráterítette.

– Menyus, vigye be a kisasszonyt! – intett fejével a hajó gyomrában kialakított, padokkal felszerelt zárt utastér felé. – Szabad megtudnom a nevét? – nézett fürkészve a lány zöld szemeibe.

A szépség finoman köhintett, hogy a rekedtség múljon a torkáról, majd megrázta a fejét, és halkan válaszolt.

– Nem emlékszem semmire. Azt sem tudom, hogyan kerültem ide.

A kapitány sokatmondón bólintott. Mintha belelátna a lány gondolataiba és tudná az elterelő válasz mögött megbúvó igazságot. Ez a lány inkább a Dunába menekült a sorsa elől, és nem kívánja megosztani senkivel a titkait.

– Értem. Akkor mostantól, ha megengedi, Sophiának fogjuk szólítani. Legyen a névadója az a hajó, ami megmentette az életét.

– Sophia… – ízlelgette a nevet a lány. – Tökéletes lesz számomra. Sophia! Büszkén viselem ezt! Köszönöm! – rebegte halkan. Látszott rajta, hogy ez a néhány szó is kifárasztotta.

A kapitány elgondolkodva nézett utána, ahogy Menyus illedelmesen bevezette a vendégeknek fenntartott utastérbe. Valóban nem emlékezhet a múltjára? – merült fel benne a gondolat, de végül elvetette ezt az ötletet. – Jól tudja ő, kicsoda, és mi elől menekült, csak nem akarja az orrunkra kötni – somolygott magában, és szapora léptekkel igyekezett vissza a hajóhídra.

Ahogy beállt a kormánykerék mögé, alig hitt a szemének. Tavaly még csak egy használaton kívüli, elvadult szénkikötő nyújtózott ezen a parton, most viszont lélegzetelállító látványt nyújtott Budapestnek ez az eddig elhanyagolt szakasza. A keskeny kikötői gát, ami egy tavacskát kanyarított le a Duna széles szakaszából, most igazi török városrésszé nőtte ki magát.

A fényűző keleti pompától a legénység tagjai pislogni is elfelejtettek. A kerek kupolás, mór stílusú tirke-tarka épületek, a magasra nyúló minaretek és a szökőkutakkal megkomponált virágos terek első látásra hihetetlen káprázatnak tűntek. Mintha egy festmény vált volna valóra egy csodálatosan megrajzolt mesekönyv lapjairól. A gát mögött meghúzódó Lágymányosi-tó közepére egy szigetet is építettek nagy hirtelen, amit a gáttal és a parttal is összekötött egy fából készült boltíves híd. A sziget közepén egy kőből épült palota díszelgett, ahol az Angliából hívott pirotechnikus emberei éppen az esti tűzijátékot készítették elő.

– Ez képtelenség! Kapitány úr, ez egyszerűen hihetetlen – suttogta az első tiszt.

– Ha van elég pénz, láthatja, hogy nincs lehetetlen. A mentőövre viszont már nem futotta. Nem tartja ezt szánalmasnak? – szorította össze a száját az öreg.

– Nem a szánalom jutott most eszembe, uram.

A kapitány a hangtölcsérért nyúlt, és hangosan belekiáltott:

– Teljes gőzzel előre!

A gőzös nagyot szusszant, majd lapátjai elindultak, és csakhamar teljes sebességgel pörögtek a hajó két oldalán. A férfi végigpödörte fehér bajuszát, és elgondolkozott egy pillanatra.

– Somossy Károly agyszüleményei mindig meglepnek. Talán ezek után más szemmel tekinthetünk rá, fiam. Egy nagystílű komédiásnak tartottam, de aki ezt az egészet meg tudja álmodni, az annál több. Sokkal több, mint egy szánalmas cirkuszi igazgató. Mindazonáltal szerintem túllőtt a célon.

Hiába kapcsoltak teljes gőzre, a menetidő a mentés miatt megnőtt, és a próbaút hosszabbra nyúlt a vártnál. A gőzös egy vasúti hídhoz közeli stéghez araszolt, amihez a legénység ügyes mozdulatokkal rögzítette a járművet.

A közel kilenc méter széles gáton, ha jobbra tekintettek a Nagy Szultán kávéház árkádokkal tagolt, dzsámiszerű, minaretes épülete várta a vendégeket, ahol a nyitás tiszteletére a Dunára futó teraszt éppen lila és fehér orgonával díszítették az ott dolgozók. Ha balra néztek a gáton, a Nagy Szultán kávéháznál kisebb, de annál díszesebb mór stílusú mulatóhelyek sorakoztak, ahol a pincérek szintén a délutáni nyitás előkészületeit végezték serényen. Lampionokat, lágy esésű selyem és muszlin anyagokat lengetett a szél a díszes virágokkal és egzotikus pálmákkal telezsúfolt teraszokon. Mindenki feszült arccal koncentrált, hogy minden rendben legyen, mire az úri közönség vizslató tekintete előtt felavatják a Kis Konstantinápolyt.

A gáttal összekötött partszakaszon, ahol a török főváros kicsinyített mása húzódott, szintén nyüzsögtek a jelmezbe öltözött, turbános emberek. Mindenki az avatóünnepségre készült, az izgalom szinte kézzel tapinthatóan ott lüktetett a vigalmi negyed minden négyzetcentiméterén.

Miközben az elsőtiszt kilépett a hajó fedélzetére, szemét le sem tudta venni az elé táruló tündérvárosról.

– Mintha nem is Magyarországon járnánk. Aranyszarv-öböl! Hihetetlen változás. Mire képes a fantázia és a vasakarat – pislogott még mindig döbbenten.

A kapitány azonban nem rá és nem is a pompára figyelt. Inkább a zsebóráját tanulmányozta és a naplójába firkantott valamit, majd elégedetlenül megjegyezte:

– Késtünk két percet. Két percet! A menetrend szerinti hajók nem engedhetnek meg maguknak egy percet sem…

Szórakozottan a Nagy Szultán kávéház felé pillantott, ahonnan Somossy Károly sétapálcáját magasba emelve üdvözölte a Sophia érkezését. Mellette állt a főpolgármester és a fiatal Pálffy Mór gróf is, aki nemrégiben fejezte be párizsi tanulmányait, és az ország legkapósabb facér fiatalemberének számított.

A kapitány tiszteletteljesen visszaintett, meghúzta a hajókürt zsinórját, és a Sophia öblös, csontvelőt rázó hangja betöltötte a budapesti Konstantinápoly minden zegét-zugát.

Menyus jelent meg a hídon, mögötte szorosan a sápadt szépség tipegett, aki dideregve fonta maga köré a kapitány fehér zubbonyát.

– Vele mi legyen, kapitány úr? – mutatott a háta mögé a matróz.

– Kiszáll, és hazamegy. Remélem, nincs semmi ellenvetése a kishölgynek – nézett a lányra kérdőn az öreg.

Annak megtelt könnyel a szeme, orcája hirtelen kipirult, majd tenyere mögé rejtette arcát.

– A kisasszony azt mondta, hogy nem emlékszik semmire, kapitány úr. Azt sem tudja, mi a neve. Ha megengedi, kapitány úr, megjegyezném, hogy én már láttam ilyet. Megesik ez azokkal, akik beütötték a fejüket, vagy nagy megrázkódtatáson estek át.

A kapitány elgondolkodva mérte végig a lányt.

– Sophia kisasszony, mint ahogy azt öltözéke is mutatja, ön egy finom úri hölgy lehet, aki az esküvője napján úgy döntött, hogy megmártóztatja menyasszonyi ruháját a Duna vizébe. Csak a jó Isten tudja, és persze ön, ha majd eszébe jut, mi célból tette ezt, de egy biztos! Én mondom, a családja bizonyára aggódva keresi, nem beszélve a vőlegényéről. Ezért azt javaslom, menjen el a rendőrségre, jelentkezzen be, és meglátja, minden jóra fordul.

– És ha ők sem tudják, ki vagyok? – pislogott kétségbeesetten a lány.

– Kapitány úr, Kapitány úr! Vendég a fedélzeten! – harsant Pepi éles hangja.

– Megbocsásson, kisasszony, de úgy látom, a vigalmi negyed tulajdonosa és a főpolgármester megérkezett. Majd Menyus elvezeti a legközelebbi rendőrőrsre. Isten áldja, kisasszony, minden jót!

– Isten áldja! – rebegte a lány. Levetette a kapitány zubbonyát, akkurátusan felakasztotta a kormánykerékre, és bizonytalanul elindult Menyus után.

A Nagy Színkör

A vigalmi negyed Fényes Porta terének jobb oldalán magasodott a minaretekkel és aranyozott kupolával díszített Nagy Színkör palotája. A színház árkádjai alatt kapott helyet a Reich kávéház, melynek hatalmas terasza elegáns fehér székekkel és körasztalokkal várta a hamarosan megérkező tömeget. Egzotikus pálmák és vörös muskátlik tették különlegessé a finom úri helyet. Közvetlen mellette egy aprócska, Szeráj nevű hotel bújt meg szerényen, de az előtte strázsáló török ruhás londiner készen állt arra, hogy kedves mosolyával fogadja az oda betérőket.

Uher Ödön fényképészeti pavilonja szintén a színház árkádjai alatt kapott helyet, ahol hatalmas betűk hirdették a mester stúdióját, de a pavilon belseje még cseppet sem állt készen a kuncsaftok fogadására. A fényképész idegesen kapkodta le a színház előtt megálló lovas kocsiról a díszleteit.

A Nagy Színkör belső terében is serényen folyt a munka. A Budapest legnagyobb színpadát körülölelő, U alakú épület hátsó zugában a jelmezeket varró lányok egy perc szünetet sem tarthattak.

A varrószobában fullasztó volt a hőség és a zsúfoltság. A sötétzöld falakra felszerelt kampókon díszes, török stílusú jelmezek lógtak, amiktől szinte egyáltalán nem látszott a fal. A hatalmas, álló tükrök sarkaira papírra skiccelt ruhaterveket tűztek, és a szabászasztalon megannyi kivágott sablon hevert megfejthetetlen káoszban. Egy kislány nagy mágnessel a kezében járta körül az asztalt, hogy a lehulló gombostűket azzal szedje össze, a sarokban pedig egy izzadt asszonyság a gombkötőgép karját húzta le s föl fáradhatatlanul, ezzel monoton ritmust adva a helyiségnek.

Mindenhol egzotikus jelmezek hevertek, amik szinte már a giccs határát súrolták. Az aranydíszítéssel cizellált köpenyektől a finom, lenge selyemmel kombinált hastáncos ruhákon keresztül az érmékkel ékesített fejdíszeken át itt minden halmokban állt, és szinte moccanni sem lehetett a levegő nélküli helyiségben.

Az egymás mellett ülő lányok szó nélkül, összeszorított szájjal végezték dolgukat. Néha elhessegették azt a pimasz legyet, ami beszökött velük hajnalban, de mindenki úgy szorította finom tűjét, mintha az élete múlna rajta. Fel sem néztek munkájukból, mert az esti nagy nyitóelőadás jelmezeinek utolsó simításait nem lehetett félvállról venni.

Mici néni, a varroda vezetője büszkén legeltette szemét a munkásnőkön, ám ekkor egy sápadt, vörös hajú hajadon hirtelen lefordult a székről, és ájultan terült el az anyagdarabokkal beterített padlón.

– Rozi megint elájult! – forgatta szemeit a mellette ülő Vera, de esze ágában sem volt segíteni rajta. A szőke lány folytatta tovább a munkát, mintha mi sem történt volna. Gyönyörű arca fikarcnyi aggodalmat sem tükrözött.

A varroda matrónája viszont azonnal felpattant.

– Mindig meg tudsz lepni, te lány! Ha nem ismernélek olyan régóta, csillagom, azt hinném, hogy egy érzéketlen perszóna vagy. Vera lányom, jól jegyezd meg, Isten nem ver bottal! – emelte fel a mutatóujját, és leguggolt az ájult lány mellé. Az asszonyság túl járt már a hatvanon, de kedves, kerek, ránctalan arca, laza kontyba fogott seszínű haja, kifogástalan öltözete legalább tíz évvel fiatalabb nő benyomását keltette.

– Úgy mondja ezt, Mici néni, mintha én tehetnék arról, hogy Rozinak híg a vére – pillantott Vera szemrehányón az asszonyra, aki próbálta felpaskolni az ájultat.

– Ne feleselj, csillagom, inkább nyisd ki az ablakot! – nézett fel aggodalmas tekintettel a matróna.

Vera kelletlenül maga mellé rakta a fűzőt, amin éppen dolgozott, majd duzzogva felállt, hogy kinyissa az ablakot, de azért nem hagyta szó nélkül a dolgot. Magában mormogott, de úgy, hogy azt mások is hallják:

– Vera, csináld ezt, Vera, csináld azt, Teri, Kati, Klári, ti meg ne moccanjatok! Csak a Vera pattanjon! – Amint kinyitotta az ablakot, tovább folytatta az affektálást: – Veruskám, hogy nem lábad könnybe a szemed, ha Rozi lefordul mellőled a székről? Hogy lehetsz ilyen érzéketlen? Teri, Kati, Klári, nektek nem kel sírni, csak a Verának… Csak ő az érzéketlen perszóna!

– Most már elég! – ráncolta össze szemöldökét Mici néni.

– Nem mondok én sem egyebet! Elég! Miért mindig én vagyok a sarokba állítva, ha Rozival történik valami?

– Nem a te mostohatestvéred, lányom? Még egy idegenről is kötelességünk gondoskodni, nemhogy a mostohatestvérünkről – jegyezte meg lágyan az asszony.

– Ennek a kis nyápicnak nem vagyok én senkije! – emelte fel gőgösen állát a szőke lány. Rozi közben kezdett magához térni. Értetlenül pislogott, majd próbált felülni.

– Lassabban, kislány! Csak lassan, csillagom! Ittál ma már? – kérdezte kedves, megnyugtató mosoly mögé rejtve aggodalmát a varroda vezetője.

Rozi megrázta a fejét, de ebbe is alaposan beleszédült.

– Kikísérem a kúthoz! – pattant fel a legteltebb varrólány, Teri, de Vera azonnal letorkollta kolléganőjét.

– Még mit nem! Én viszem ki a kúthoz, az én koloncom! – rántotta fel a földről a halovány kis teremtést, majd kiviharzott vele a varroda ajtaján.

Mici néni szomorúan ingatta a fejét, miközben a lányok után nézett.

– Csillagaim, kívánom nektek, hogy sose jussatok el odáig, hogy ennyi gyűlölet költözzön a szívetekbe. Ha láttátok volna Veruskát, mikor még élt az anyja! Egy tündérke volt. Higgyétek el, egy igazi földre szállt tündérke!