A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Richard Roper: Something To Live For, 2019

Fordította

BOZAI ÁGOTA

Copyright © Richard Roper, 2019

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Huszti Gergely

Korrektúra: Kõvári Bettina

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-87-3

Anyának és Apának

MÁSODIK FEJEZET

– A temetéseknek az évek folyamán különböző új és új előneveket adtak. „Közegészségügyi Temetés,” „Szerződéses Temetés”, „Közösségi Temetés”, „46-os Parcella Temetés” – de egyetlen ilyen átnevezési kísérlet sem vette át az eredeti helyét. Amikor Andrew először hallotta a „Szegénységi Temetés” szót, nagyon kifejezőnek találta; sőt, romantikusnak, a szó dickensi értelmében. Egy százötven évvel ezelőtti ember jutott eszébe róla; valami távoli faluban él – minden csupa sár, mindenütt kotkodácsoló baromfiak –, és megadja magát a szifilisz egy különösen látványos fajtájának, élemedett kort, huszonhét évet élt, miután vidáman betolják egy gödörbe, hogy trágyázza a földet. A gyakorlatban azonban az, amit munkája során tapasztalt, nyomasztóan klinikai eset volt. A hozzátartozó nélkül elhunytak temetése az önkormányzati hivatal kötelező feladata volt az egész Egyesült Királyságban. Olyanok részesültek efféle temetésben, akik egyszerűen elenyésztek, akiknek halálát talán csak a bomló testük szagából, vagy egy közüzemi számlájuk befizetetlenségéből vették észre. Andrew gyakorlatában mostanság többször előfordult olyan, hogy az elhunytnak elég pénze volt a bankszámláján ahhoz, hogy a részszámlák összegét még hónapokkal a haláluk után is automatikusan levonhassa a szolgáltató, ami azt jelenti, hogy a házban mindvégig elég meleg lehetett. A meleg pedig segítette a test bomlását. Az ötödik ilyen szívszaggató esete után azon gondolkodott, megemlítse-e ezt az éves munkahelyi elégedettségi felmérés kérdőívének „Egyebek” rovatában. Végül azonban inkább azt kérte, hogy legyen még egy teáskanna a közös teakonyhában.

A másik kifejezés, amit Andrew a munkája során megtanult a „Kilencórai Kocogás” volt. Főnöke, Cameron elmagyarázta a mondás eredetét, miközben éppen hevesen próbálta kiszúrni egy mikrózható indiai biryani fóliáját.

– Ha egyedül halsz meg – plikk, plikk, plikk –, akkor nagy valószínűséggel senki nem megy el a temetésedre. – Plikk, plikk, plikk. – Így az egyház simán reggel kilencre teheti a szertartást abban a biztos tudatban, hogy minden menetrendszerű járatot törölhetnek – plikk –, minden autópályán lehet giga dugó – plikk –, de ez egyáltalán nem számít. – Plikk. Siker. – Mert senki sem igyekszik a temetésre, senkit sem kell megvárni.

Az elmúlt évben Andrew huszonöt ilyen temetést intézett (abszolút rekord, ennél több sosem volt.) Mindegyik temetésen jelen volt, bár nem írta elő a szabályzat. Azzal biztatta magát, hogy ez egy apró, de sokat jelentő figyelmesség, mármint, hogy az elhunytat elkíséri utolsó útjára, holott ez jogilag nem lenne kötelessége. De egyre gyakrabban kapta magát azon, hogy miközben nézi, ahogy az egyszerű, dísztelen koporsókat leeresztik a külön erre a célra fenntartott parcellán ásott sírgödörbe, arra gondol, hogy ezt a sírt még vagy háromszor-négyszer kiássák, hogy újabb koporsókat eresszenek le; mintha valami kísérteties Tetris lenne, és hogy az ő jelenléte semmit sem számít.

A buszon, útban az irodához lefelé nézett. Nyakkendőjét és cipőjét szemlélte. Mindkettő látott már jobb napokat is. A nyakkendőn volt egy ismeretlen eredetű makacs folt. Eltávolíthatatlan. A cipője fényesre suvickolva, de már így is kezdett viseltesnek tűnni. Túl sok apró karcolás volt rajta a temetői utak éles kavicsaitól; és annyiszor mozgatta a nagylábujjait a vikáriusok hebegő beszéde alatt, hogy a cipő bőre megfeszült és ráncot vetett. Ha megkapja a következő fizetését, új nyakkendőt és cipőt kell vennie.

Most, hogy a temetésnek vége volt, időt szakított arra, hogy gondolatban ad acta tegye John ügyét. (A vezetékneve Sturrock, olvasta, mert közben bekapcsolta a telefonját.) Mint mindig, ez esetben is igyekezett ellenállni a kísértésnek, hogy azon gondolkozzon, miként fordulhatott elő, hogy John ilyen szánalomra méltó helyzetbe került. Tényleg nem volt egyetlen unokaöccse vagy unokája sem, aki legalább karácsonyiképeslap-küldés szinten tartotta volna a kapcsolatot vele? Vagy régi iskolatársa, aki időnként meglátogatja, ha csak a születésnapján is? De ez sikamlós terep. A lehető legobjektívabbnak kell maradnia, a saját érdekében. Ha másért nem, azért, hogy lelkileg elég erős legyen és helyt tudjon állni a következő ilyen szerencsétlen ügyében. A busz megállt a piros lámpánál. Mire a lámpa zöldre váltott, Andrew erőt vett magán és végső búcsút vett Johntól.

Megérkezett az irodába. Cameron lelkes integetését visszafogottabb, hangtalan üdvözléssel viszonozta. Ahogy lerogyott megkopott székébe, ami az évek folyamán felvette teste alakját, szomorúan ismerős mordulást hallatott. Önkéntelenül. Nemrégiben töltötte be negyvenkettedik életévét, a negyvenharmadikban járt. Tudta, hogy még néhány éve van, aztán minden testileg kicsit is megerőltetőbb tevékenységet hasonló fura hangok kíséretében fog megtenni, de úgy tűnt, ez a világegyetem finom jelzése, így tudatja vele a mindenség, hogy most már hivatalosan is középkorúnak számít. Elképzelte, hogy nemsokára eljön az idő, amikor reggel felkel, és rögtön azzal kezdi a napot, hogy azon lamentál, milyen könnyűek manapság az iskolai vizsgák, majd pedig egyforma krémszínű vászonnadrágokat vesz tucatjával.

Várta, hogy bekapcsoljon a számítógépe, és közben a szeme sarkából azt figyelte, hogy kollégája, Keith elpusztít egy nagy darab csoki tortát, és módszeresen lenyalogatja a cukormáz foltokat zömök kisujjairól.

– Sima ügy, mi? – kérdi Keith. Egy pillanatra sem vonja el tekintetét a képernyőjéről. Andrew egészen biztos volt abban, hogy a képernyőn éppen olyan színésznők mutatkoznak, akiknek volt képük megöregedni, vagy valami apró, szőrös izé a gördeszkán.

– Rendben volt – felelte Andrew.

– Kíváncsiskodók? – szólt egy kérdő hang a háta mögül.

Andrew összerezzent. Nem látta, hogy Meredith helyet foglalt.

– Senki – felelte. Nem vette a fáradságot, hogy hátraforduljon. – Csak én és a vikárius. Nagyon úgy tűnt, hogy ez volt az első temetése.

– A francba, így kellett elveszítenie a temetési mise szüzességét! – jegyezte meg Meredith.

– Az igazat megvallva jobb, mintha gyászolókkal lenne tele a terem – jegyezte meg Keith és kisujjáról még egy utolsó édes foltot nyalintott le. – Te összecsináltad volna magadat, ha jól sejtem.

Ekkor megcsörrent az irodai telefon. Ott ültek hárman, és egyikük sem vette fel. Andrew már nyúlt volna a kagylóért, de idegességében Keith gyorsabb volt.

– Halló! Hagyatéki Ügyek Osztálya. Igen. Természetesen. Igen. Rendben.

Andrew a fejhallgatójáért nyúlt, behívta az Ella Fitzgerald lejátszási listát. Nemrégiben fedezte fel magának a Spotifyt, Keith nagy kárörömére, aki hónapokig „nagypapának” nevezte Andrew-t. Úgy érezte, valami klasszikussal, valami megnyugtatóval kell kezdenie a rendszeresebb zenehallgatást. A „Summertime” mellett döntött, de alig három taktus ment le a zeneszámból, azt vette észre, hogy Keith áll előtte; hasi háj kandikál ki ingének gombjai között.

– Hallóóóóó. Van itt valaki?

Andrew levette a fejhallgatóját.

– A halottkém volt. Kaptál egy újat. Ami azt illeti, nem friss test. Szerintük hetekkel ezelőtt halhatott meg. Nem találtak egyértelmű jelet arra, hogy lennének rokonai, a szomszédok pedig sosem beszéltek vele. A holttestet már elvitték, ezért SÜRGŐSSÉGGEL, de a lehető leghamarabb akarnak ingatlanszemlét, vagyonleltárt.

– Rendben.

Keith a könyökén levő heget piszkálta.

– Holnap megfelel?

Andrew belenézett a határidőnaplójába.

– Az lesz az első dolgom.

– Az ördögbe! Te aztán buzgó mócsing vagy – jegyezte meg Keith, azzal elindult vissza, az íróasztala felé. Te meg napon aszalódni hagyott szelet sonka, gondolta Andrew. Már éppen vissza akarta venni a fejhallgatóját, hogy végre zenét hallgathasson, amikor Cameron lépett a ki az irodájából és tapsolt, hogy mindenki ráfigyeljen.

– Csoportértekezlet, kollégák és kollegina – jelentette be. – És igen, ne aggódjatok, a jelenlegi Mrs. Cameron általam küldött süteményt. Indulhatunk a nyugiszobába?

Mind a hárman olyan lelkesen reagáltak, mint a csirke, amit arra kényszerítettek, hogy prosciutto bikinit vegyen fel és rohanjon a rókaodúba. A „nyugiszoba” berendezése egy térdig érő asztalból és két megmagyarázhatatlanul kénes szagú kanapéból állt. Cameron felvetette, hogy szerezzenek be babzsákokat is, de az ötletét elvetették, ahogy azt az ötletét is, hogy legyen íróasztalcserés kedd, negativitás-köcsög – ez afféle „káromkodás-kassza”, de ne csak káromkodásért, hanem mindenféle negatív megjegyzésért is fizetni kell – és csoportos parki kocogás.

– Akkor éppen nem érek rá – jelentette ki Keith és nagyot ásított.

– De még meg sem mondtam, melyik napon lenne – mondta Cameron és mosolya megingott, mint gyertyaláng a huzatban.

A lelkesedés teljes hiányától mit sem zavartatva Cameron legújabb javaslata egy javaslat-doboz volt. Ezt is leszavazták.

Elhelyezkedtek a kanapékon, Cameron süteményt és teát tett eléjük, és próbálta valami banális csevegésbe vonni őket. Keith és Meredith a kisebb kanapéra kucorodott. Meredith nevetett valamin, amit Keith az imént súgott neki. Ahogy a szülők képesek felismerni újszülött gyerekeik különféle sírásainak jelentését, Andrew is kezdte megérteni, mit jelentenek Meredith különböző tónusú nevetései. Ebben a konkrét helyzetben a magas, sipító kuncogás azt jelentette, hogy valakit éppen kegyetlenül gúnyos megjegyzés ért. Mivel nagyon nyilvánvalóan lopva többször rápillantottak, úgy tűnt, a gúnyos megjegyzés alanya és/vagy tárgya valószínűleg éppen ő.

– Rendben, rendben, hölgyem és uraim – mondta Cameron. – Helyben vagyunk. Kezdjük az elején. Ne feledjük, hogy új kolléga kezd nálunk holnap. Peggy Green. Tudom, hogy nagyon szenvedtetek a munkával, mióta Dan és Bethany felmondott, szóval nagyon jól jön, hogy új munkaerő áll be hozzánk.

– Csak akkor jó, ha nem lesz „stresszes”, mint Bethany – jegyezte meg Meredith.

– Vagy nem faszfej, mint Dan volt – mordult Keith.

– Akárhogy is – folytatta Cameron –, amiről ma akartam veletek beszélni, az az én heti rendszeres… töff! töff! – képzeletbeli dudát nyomott meg – …muris ötletem. Gondoljatok bele, hogy ebben mind benne lehetnétek! Ti is találjatok ki valamit! Nem számít, milyen őrült ötletek van, álljatok elő vele! Az egyetlen szabály az, hogy mókásnak kell lennie.

Andrew megborzongott.

– Szóval – folytatta Cameron – az e heti muris ötletem az, hogy… dobpergést kérek… hogy minden hónapban összejövünk valamelyikünknél és vacsorapartit rendezünk. Amolyan Vacsoracsata jellegűt, mint a tévében, de soha semmit nem kritizálunk. Lesz egy kis étel és nyilván valami itóka is, és ez lehetőséget ad arra, hogy igazi kollegiális kötődés alakuljon ki közöttünk a hivatalon kívül, egy kicsit jobban megismerjük egymást, egymás családját, ilyesmi. Én a magam részéről megaboldog vagyok, ha egy kicsit lerázhatom magamról a hivatalt. Mi a véleményetek?

Andrew nem hallott mást azon kívül, hogy „megismerhetjük a családját”.

– Nem csinálhatnánk valami mást? – kérdezte, és nagyon igyekezett uralkodni magán, hogy ne remegjen a hangja.

– Ó! – szólalt meg Cameron. Rögtön elkedvetlenedett. – Azt hittem, ez a jobb ötletek közé tartozik.

– Ne, ne, ne értsd félre! Nagyon jó ötlet – felelte Andrew. Túlkompenzálta magát. – Csak… csak nem mehetnénk inkább étterembe?

– Az túúúúl drága – mondta Keith. Süteménymorzsák spricceltek szanaszét.

– És mi lenne, ha valami mást csinálnánk? Nem is tudom… Laser Quest vagy valami ilyesmi lövöldözős csapatépítő. Létezik még?

– Én megvétózom a Laser Questet azon az alapon, hogy nem vagyok tizenkét éves gyerek – mondta Meredith. – Nekem a vacsoraparti ötlet kifejezetten tetszik. Nem is tudjátok rólam, de amolyan titkos Nigella vagyok a konyhában – jegyezte meg, azzal Keith felé fordult. – Fogadni mernék, hogy a báránylábszáramtól valósággal elélveznél.

Andrew úgy érezte, felkavarodott a sav és az epe elegye a gyomrában.

– Ugyan, Andrew – biztatta Cameron. Megnőtt a magabiztossága attól, hogy Meredith áldását adta a vacsoraparti ötletére. Baráti karon öklözéssel próbálkozott, amitől Andrew teája a nadrágjára loccsant. – Nagyon jó móka lesz! Egyáltalán nem muszáj valami nagyon menőt sütni-főzni. És természetesen, nagyon szeretném megismerni Diane-t és a gyerekeket. Na, mit mondasz erre? Benne vagy, öreg harcos?

Andrew gondolatai vadul kavarogtak. Biztosan van valami, amit alternatívaként ajánlhat helyette. Szabadkézi rajz. Borzvadászat kotorékebbel. Bármi. A többiek mind őt nézték. Mondania kell valamit.

– A kénköves francba, Andrew! Úgy nézel ki, mint aki kísértetet látott – jegyezte meg Meredith. – Az nem lehet, hogy olyan rosszul főzöl. Ráadásul biztos vagyok benne, hogy Diane többi tehetsége mellett nagyon jó szakács is, szóval segíthet neked.

– Mm-hmm – mordult Andrew, ujjbegyeit összeillesztve.

– Jogász, ugye? – kérdezte Keith. Andrew bólintott. Talán lesz valami katasztrofális világesemény az elkövetkezendő néhány napban; talán egy jóféle atomháború, amitől mind elfelejtik ezt az idióta ötletet.

– Jól tudom, egy gyönyörű régi belvárosi házban laktok, valamerre Dulwich felé, ugye? – kérdezte Meredith, szinte kihívóan bámulva. – Öt hálószobás, igaz?

– Négy – felelte Andrew. Nagyon gyűlölte, amikor Meredith és Keith ilyenek. Az undok gúny mintaképei.

– Az igazán mindegy, hogy öt vagy négy – folytatta Meredith. – Egy szép négy hálószobás házban. Minden beszámoló szerint zsenik a gyerekeitek, és Diana a te okos, kenyérkereső feleséged. Micsoda vén sötét ló vagy te, Andrew!

Később, amikor már haza akart menni, mert túlságosan felzaklatta magát ahhoz, hogy bármilyen értelmes munkát végezzen aznap, Cameron jelent meg az íróasztalnál, és fél fenékkel az asztallapra ült. Andrew úgy érezte, hogy ezt a mozdulatot Cameron valami tanfolyamon tanulta.

– Figyelj – szólalt meg halkan. – Tudom, hogy nem voltál nagyon oda a vacsoraparti gondolatáért… Csak mondd, hogy gondolkozol rajta. Oké, öreg harcos?

Andrew tétován beletúrt a papírjaiba.

– Ó… úgy értem, nem akarok semmi jónak elrontója lenni, csak… Oké, gondolkodom rajta. De ha ez nem is jön össze, biztos vagyok benne, hogy ki tudunk találni valami mókás dolgot.

– Ez a beszéd – mondta Cameron, azzal felállt és az egész társasághoz szólt. – Remélem, ez mindannyiunkra érvényes. Gyerünk, csapat, rendezzünk meg az összetartó programunkat inkább előbb, mint utóbb! Igazam van, vagy igazam van?

Andrew az utóbbi időben rászokott, hogy zajszűrős fejhallgatót vett fel a munkába utazás idejére, így bár látta, hogy a vele szemben ülő utastársa ronda nagyot tüsszent, és a gyerekülésen üvölt a gyerek attól a végtelen igazságtalanságtól, hogy nem elég az egyik lábára cipőt húzni, az egész némafilmként pergett le előtte; minden zajt elnyomott Ella Fitzgerald nyugtató hangja. Nem telt el sok idő azonban, újra és újra eszébe jutott az irodai beszélgetés; figyelméért kimondott szavak versenyeztek Ella hangjával.

„Diana a te okos, kenyérkereső feleséged…”, „zseni gyerekeitek…”, „Szép belvárosi ház.” Keith gúnyos vigyora. Meredith kihívó nézése. Ez a beszélgetés nyugtalanította egészen az állomásig és nyugtalanította még az után is, hogy elindult valami vacsorának valót venni. A sarki boltban találta magát, a celebekről elnevezett rikító zacskós chipsek előtt, és nagyon igyekezett visszafogni magát, hogy ne sikítson. Tíz percig válogatott a készételek között. Kézbe vett egy dobozt és visszatette. Úgy érezte, képtelen választani. Üres kézzel távozott. Kilépett az esőbe, korgó gyomorral indult hazafelé.

Reszketve állt a bejárati ajtó előtt. Amikor már elviselhetetlenné vált a hideg, elővette a kulcscsomóját. Általában hetente csak egy nap volt ilyen, amikor megállt az ajtó előtt, kulcs a zárban és lélegzet-visszafojtva, mozdulatlanul állt.

Talán majd most.

Talán most egy szép kis belvárosi ház lesz az ajtó mögött. Diane éppen nekifog a vacsorafőzésnek. Fokhagyma és vörös bor illata száll. Steph és David civódik vagy a házi feladatukkal kapcsolatban kérdeznek ezt-azt és izgatottan felkiáltanak, amikor nyílik az ajtó, mert megjött apa, hazajött végre apa!

Amikor belépett a hallba, a szokásosnál is erősebben csapta meg a dohszag. A folyosó falán ismerős kopások, karcok, a hibás LED-csík sárgás fénye pislákolva világolt. Felvonszolta magát a lépcsőn, nedves cipője minden lépésnél nyikorgott. Becsúsztatta a zárba a kulcskarikára fűzött második kulcsot. Felnyúlt, megigazította az elferdült kettes számot az ajtón és belépett. Az várta, ami az elmúlt húsz évben minden este. Csak a csend.

HARMADIK FEJEZET

Öt évvel korábban

Andrew késett. Ez nem lett volna nagy tragédia, ha az előre beadott önéletrajzban nem állította volna hangsúlyozottan magáról, hogy „rendkívül pontos”. Nem egyszerűen pontos: rendkívül pontos. Egyáltalán létezik ilyen? A pontosságnak van extrém fokozata? Hogyan lehet egyáltalán mérni az ilyesmit?

Ez az ő ostoba hibája egyébként. Éppen az úton kelt át, amikor egy fura gágogó hang elvonta a figyelmét és felnézett. Vadliba szállt a feje felett; fehér hasát narancssárgára világította a reggeli napfény; furcsa kiáltásai és kiszámíthatatlan mozdulatai miatt úgy nézett ki, mint a légi támaszpontjára visszaigyekvő sérült harci repülőgép. A madárnak sikerült kiigazítania a reptét, visszatalált a szárnycsapások ritmusába, és folytatta útját, amikor Andrew megcsúszott egy jeges felületen. Volt egy rövid pillanat, amikor karja forgott, mint a szélmalomlapát, és a lába nem ért a talajra; mint valami rajzfilmfigura, ami véletlenül lerohant a sziklaperemről és nemsokára ronda puffanással fog földet érni.

– Jól van?

Andrew csak zihált, nem tudott megszólalni. Bólintott a nőnek, aki segített neki talpra állni. Úgy érezte, mintha valaki pöröllyel vágta volna derékon. De nem ez akadályozta meg abban, hogy szavakat találjon és megköszönje a nő segítségét. Volt valami abban, ahogy a nő ránézett – a félmosoly az arcán, ahogy a füle mögé tűrte a haját –, ami megdöbbentően ismerős volt. Ettől állt el Andrew szava, ezért nem tudott megszólalni. A nő mintha az arcát pásztázta volna tekintetével, mintha őt is a felismerés és a fájdalom nagyon intenzív érzése ragadta volna el. „Rendben. Akkor viszlát!” – mondta a nő, és Andrew csak ekkor döbbent rá: a nő arra várt, hogy megköszönje neki a segítséget. Azon gondolkodott, nem kéne-e utána futnia és kiigazítani ezt a hibát. Ám ekkor egy ismerős dallam zsongott a fülében: „Blue moon, you saw me standing alone.” Nagyon kellett összpontosítania, hogy lerázza magáról ezt a tapadós dallamot; erősen behunyta a szemét, a halántékát masszírozta. Mire újra felnézett, a nő már eltűnt.

Leporolta magát, hirtelen ráeszmélt, hogy az emberek úgy nézték dicstelen bukását, mintha csak a bakiparádét követnék a tévében, avagy legszebb öröm a káröröm. Kerülte a tekinteteket, a fejét lehajtva, a kezét zsebre téve ment tovább. Zaklatottsága fokozatosan változott, valami más lett. Ilyen szerencsétlenségek után szokott ez előfordulni vele; úgy érezte, valami gomolyog a belsejében, és egyszer csak elkezd sűrű hideggel kiáramlani, és mintha futóhomokon gyalogolna, nincs mellette senki, akivel megoszthatná a történetét. Nincs senki, aki segíthetne nevetéssel kijutnia ebből a helyzetből. A magány azonban mindig nagyon éber volt, mindig a közelben ólálkodott, hogy minden botlásáról rosszalló lassú tapssal nyilvánítson sanda véleményt.

Bár az esés eléggé nagy megrázkódtatás volt a számára, a kezén esett kis horzsolástól eltekintve teljesen jól volt. Most, hogy közelebb volt a negyvenhez, mint a harminchoz, nagyon is tudatában volt annak, hogy van egy apró, de látható pont a horizonton, ahol egy ilyen sima elcsúszásból „egy kis baleset” lesz. (Titkon előre örült, hogy ilyen esetben egy szimpatikus idegen ráteríti a kabátját, miközben a mentőt várják, megtámasztja a fejét és megszorítja a kezét.) Bár ő maga nem szenvedett sérülést, sajnálatos módon ugyanez nem volt elmondható egykor fehér ingéről, amire barnás, mocskos sárvíz fröccsent. Rövid ideig fontolgatta, hogy megpróbál a foltos ingéből és a keze horzsolásából valamit kovácsolni, hogy jó benyomást tegyen az interjúztatóra. „Hogy mi ez? Ó, idefele jövet kis időre meg kellett szakítanom az utamat, busz/golyó/tigris elől vetődtem, hogy megmentsek egy kisgyereket/kiskutyát/közjogi méltóságot. Említettem már, hogy megvan bennem a kezdeményező-készség és önállóan, de csapat tagjaként is jól dolgozom?” Az észszerűbb megoldást választotta azonban, és betért a legközelebbi Debenhams boltba egy új ingért. A kitérő miatti sietségtől megizzadt és lihegett kissé, így jelentkezett be a betonkatedrális recepciósánál. Az önkormányzati hivatalban.

Azt mondták neki, hogy üljön le, ezért leült és mély, önnyugtató lélegzetet vett. Szüksége van erre az állásra. Nagyon. Húszas évei elejétől egy közeli kerület önkormányzatánál dolgozott különböző adminisztrációs munkakörökben; végre megtalálta azt a munkát, amit kedvvel végzett és már nyolc éve csinálta, amikor egyszerűen elbocsátották. Létszámcsökkentés. Andrew főnöke, Jill, kedves, rózsás arcú lancasteri nő, akinek élethez való hozzáállása az, hogy „előbb ölelj, aztán kérdezz”, annyira szörnyen érezte magát, hogy el kell küldenie Andrew-t, hogy úgy tűnik, felhívott minden londoni önkormányzati hivatalt és az iránt érdeklődött, hogy van-e üres állásuk. A mai interjú az egyetlen, ami Jill telefonhívásaiból összejött. Jill e-mailt írt neki az állásról, amit zavarba ejtően meghatározatlannak nevezett. Abból, amit Andrew ki tudott következtetni a munka leírásából, ez hasonló ahhoz, amit eddig csinált, főként adminisztrációs feladatok, bár valami ingatlanszemlék is vannak benne. Ami a legfontosabb: pontosan ugyanannyi a fizetés, mint az előző munkahelyén és már a jövő hónapban kezdhet. Tíz évvel ezelőtt még esélye lett volna arra, hogy elgondolkodjon, nem akar-e teljesen új életet kezdeni. Talán utazgathatna, vagy valami merész karrierváltásra adhatná a fejét. Mostanra azonban már akkor is erősődő nyugtalanság fogta el, ha valamiért el kellett mennie otthonról. Így a Machu Picchu megmászása vagy oroszlánszelídítői átképzés nem igazán jöhetett szóba.

Mutatóujjáról a fogával tépett le egy laza bőrdarabot, térdét mozgatta, nehezére esett nyugodtan ülni. Amikor Cameron Yates végre megjelent, Andrew egészen biztos volt abban, hogy már találkoztak valahol. Éppen meg akarta kérdezni, hogy így van-e – talán az előnyére fordíthatná –, de akkor rájött, hogy csak azért véli ismerni Cameront, mert a Wallace és Gromitból az ifjú Wallace kiköpött mása. Egymáshoz túl közel ülő dülledt szemek, és cseppkőszerűen előreálló, egyenetlen metszőfogak. Csak sűrű fekete haja és felismerhető tájszólása volt a különbség közte és Wallace között.

Fura társalgást folytattak a koporsó méretű liftben, miközben Andrew képtelen volt levenni a tekintetét a cseppkő-fogakról. Ne nézd már azokat a kibaszott fogakat!, adta ki az utasítást magának, miközben egyenesen azokat a kibaszott fogakat nézte.

Vártak, míg valaki hozott nekik két kis kék műanyag pohárnyi langymeleg vizet, és aztán elkezdődött az interjú érdemi része. Cameron azzal kezdte, hogy végighadarta a munkaköri leírást; alig vett levegőt, miközben elsorolta, hogyan kell Andrew-nak, ha övé lesz a munka, intézni az összes, a Közegészségügyi (Betegség-megelőzési) törvény hatálya alá eső halálesettel kapcsolatos adminisztrációt.

– Tehát egyeztetnie kell a temetkezési vállalkozókkal, hogy megszervezzék a szertartást, gyászjelentéseket kell írni a helyi lapokba, halotti anyakönyveztetni kell, családtagokat felkutatni, az elhunyt vagyonából vagy vagyontárgyaiból fedezni a temetés költségeit. Képzelheti, hogy rengeteg a régimódi papírmunka-halandzsa!

Andrew gondosan ügyelt arra, hogy végig rendesen bólogasson, és magában szidta Jillt, amiért elfelejtette megemlíteni ezt a „halál” dolgot. A következő pillanatban már ő volt rivaldafényben. Az egészben az volt nagyon zavarba ejtő, hogy Cameron ugyanolyan idegesnek tűnt, mint ő. Egyszerű, barátságos kérdésekről bonyolult, zavaró kérdésekre váltott, és a hangjának nyersebb éle lett, mintha magával játszana jó zsaru/rossz zsarut. Amikor Andrew kapott egy másodpercet arra, hogy reagáljon Cameron zagyvaságaira, azon kapta magát, hogy hebeg. Amikor végre sikerült a szavakból egy viszonylag értelmes mondatot összefűznie, lelkesedése elkeseredettségnek tűnt; amikor humorral próbálkozott, azzal mintha összezavarta volna Cameront, aki nem egyszer nézett el Andrew válla fölött, mert elvonta a figyelmét valaki, aki éppen elhaladt a folyosón. Végül az egész eljutott arra a pontra, amikor Andrew annyira elkeseredett, hogy azt fontolgatta, feladja az egészet és egyszerűen kisétál. Az események szerencsétlen alakulása miatti elkeseredettségében még mindig lekötötte a figyelmét Cameron fura fogazata. Mert egyrészt azon kezdett gondolkodni, vajon, ha cseppkő, akkor sztalaktit vagy sztalagmit. Mert nem mindegy, hogy függ, vagy áll. Van valami zoknifelhúzós vagy -lehúzós mondóka, ami pont ezt tanítja… Gondolkodott rajta, de nem jutott eszébe. Ebben a pillanatban döbbent rá, hogy Cameron kérdezett tőle valamit – bár fogalma sem volt, hogy micsodát –, és éppen vár a válaszra. Rémületében előrehajolt.

– Ööö… – nyökögte olyan hangon, amivel reményei szerint azt fejezte ki, mennyire nagyra értékeli az ilyen átgondolt kérdéseket, és mivel átgondolt kérdésről van szó, megfelelő gondolkodást igényel. De Cameron homlokának egyre mélyülő ráncaiból nyilvánvalóvá vált, hogy ez hiba volt. Andrew rájött, hogy egészen egyszerű lehetett a kérdés.

– Igen – bökte ki, mert úgy döntött, hogy a válasznak rövidnek kell lennie. Megkönnyebbülten látta, hogy Cameron gödröcskés Wallace mosolya visszatér.

– Remek. És mennyi?

Ez nehezebb kérdés volt, bár Andrew könnyedséget érzett Cameron hangjában, ezért ezúttal általános, laza válasszal próbálkozott.

– Hát, azt hiszem, egy idő után már nem számoltam – felelte, és gyászos mosollyal próbálkozott.

Cameron hamisan hangzó nevetéssel válaszolt, mintha nem igazán tudná eldönteni, hogy Andrew viccel-e. Andrew elhatározta, hogy visszalő; remélte, hogy így több információt szerezhet.

– Feltehetem ugyanezt a kérdést?

– Persze. Nekem is van – felelte Cameron. Zsebébe nyúlt, kotorászott. Egy rövid pillanatra megfordult Andrew fejében a gondolat, hogy a férfi, aki őt állásinterjúztatja, mindjárt előhúzza egy szem heréjét, mintha ezt a kérdést feltenné minden férfinak, akivel csak találkozik, olyan nagyon reméli, hogy végre találkozhat egy hasonszőrű egyheréjűvel. Cameron azonban a tárcáját vette elő. Andrew csak akkor értette meg, mi volt a kérdés, amikor meglátta a téli öltözékben, sítalpakon álló gyereket. Gyorsan visszajátszotta magának a beszélgetést Cameron szemszögéből.

– Vannak gyerekei?

– Ööö… Igen.

– Remek. És mennyi?

– Hát, azt hiszem, egy idő után már nem számoltam…

Jesszus! Egy lehetséges új főnökben azt a benyomást keltette, hogy valamiféle ágyról ágyra járó Don Juan, aki végigkefélte a várost, sorozatban ejtett teherbe nőket, cseszett szét családokat?

Még mindig Cameron gyerekének fotóját nézte. Mondj már valamit!

– Szép – mondta. – Nagyon szép… kisfiú.

Szentséges ég, ez meg úgy hangzik, mintha gyerekmolesztáló lennél. Nyilván meglesz. Hétfőn kezdhet, Mr. Pedofil.

Erősen markolta régen üres műanyag vizespoharát; érezte, hogy bereped a keze alatt. Ez kibaszott katasztrofálisan sikerült. Hogy baltázhattad el ilyen rövid idő alatt?! Cameron arckifejezéséről lehetett látni, hogy már túlvan azon a ponton, ahonnan vissza lehetne fordulni. Ez helyrehozhatatlan. Andrew nem igazán tudta megbecsülni, mit mondott volna Cameron, ha hirtelen beismeri neki, hogy hazudott, nincsenek is gyerekei, de valószínűtlennek tűnt, hogy ezzel hirtelen fordítani tudna a helyzeten. Úgy ítélte meg, a legjobb, amit tehet az, hogy végigcsinálja az interjút, és igyekszik a lehető legkisebb mértékben hülyét csinálni magából – mintha tovább menne az autóvezetési vizsgán, tükör, irányjelzés, fordulás, miután éppen elütött egy nyalókaárus nénit.

Elengedte a műanyag poharat, és abban a pillanatban észrevette a horzsolást a tenyerén. Erről eszébe jutott a nő, aki reggel felsegítette az úton. Hullámos barna haj, kifürkészhetetlen mosoly. Andrew érezte, hogy a vér lüktet a fülében. Milyen lenne, ha lenne egy pillanata, amikor egyszerűen úgy tehetne, mintha…? Ha eljátszana magának egy kis fantáziát. Mi baj lehet? De tényleg mi a baj azzal, hogy egy röpke, nagyon röpke pillanatra azt képzelné, hogy minden rendben ment?

Köhécselt.

Tényleg meg fogja tenni?

– Mennyi idős? – kérdezte, azzal visszaadta a fotót Cameronnak.

– Most töltötte be a hetet – felelte Cameron. – És a magáéi?

Tényleg meg fogja tenni?

– Hát… Steph nyolc, David hat – felelte.

Megtette.

– Ó, nagyszerű! Amikor a fiam, Chris négyéves lett, akkor kezdett látszani, milyen ember lesz – jegyezte meg Cameron. – Bár Clara, a feleségem azt mondja, ő már akkor pontosan tudta, amikor még el sem hagyta az anyaméhet.

Andrew elmosolyodott.

– A feleségem, Diane szó szerint ugyanezt mondta.

És kész, így lett családja.

Még egy ideig beszélgettek a feleségükről és a gyerekeikről, de Cameron elég hamar visszaterelte az interjú témáját a munkára, és Andrew érezte, hogy a fantázia úgy folyik el tőle, mint víz az ujjai között. Nemsokára lejárt az interjúra szánt idő. Eléggé zavaró módon ahelyett, hogy Cameron megkérdezte volna, van-e Andrew-nak valami kérdése, azt kérdezte, élni akar-e „az utolsó szó jogával”. Mintha azután akasztani vinnék. Andrew nagy nehezen mondott valamit arról, hogy a meghirdetett állás érdekes munkának ígérkezik, és nagyon örülne, ha lehetősége lenne Cameron dinamikusnak hangzó csapatában dolgozni.

– Jelentkezünk. Maradjunk kapcsolatban – mondta Cameron olyan őszinteséggel, ahogy politikus nyilatkozik rádióinterjúban valami alternatív zenekarról. Andrew mosolyt erőltetett magára és nem felejtett el szemkontaktust felvenni Cameronnal, amikor búcsúzóul kezet fogtak. Cameron keze hideg volt és nyirkos, mintha pisztrángot simogatott volna.

– Köszönöm a lehetőséget – búcsúzott Andrew.

Talált egy kávézót, beült, az ingyen wi-fire kapcsolódott, és munkákat keresett, de túlságosan zaklatott volt ahhoz, hogy rendesen odafigyeljen. Amikor megköszönte Cameronnak a „lehetőséget”, annak semmi köze nem volt a munkához: azt köszönte meg, hogyha csak egy nagyon rövid időre is, de esélyt kapott saját családról ábrándozni. Milyen elképesztően izgalmas és ijesztő dolog volt ilyen normálisnak érezni magát! Igyekezett elfelejteni, próbálta kényszeríteni magát arra, hogy koncentráljon. Ha nem kap újabb önkormányzati hivatali munkát, akkor kénytelen lesz kiterjeszteni a keresést, de ez lehetetlenül rémisztő feladatnak tűnt. Nem talált olyan állást, amire meglett volna a megfelelő képzettsége és képesítése. A munkaköri leírások is eléggé érthetetlenek, sőt zavarba ejtőek voltak. Csüggedten bámulta a nagy muffint, amit megvett, de bele sem harapott; csak piszkálta, csipegetett belőle; a tészta már úgy nézett ki, mint valami vakondtúrás.

Talán célszerű lenne valami más állatodút alkotni a süteményből és benevezni a Turner-díjra.

A délután hátralévő részét a kávézóban töltötte; nézte, ahogy fontos üzletemberek fontos üzleti találkozókat bonyolítanak, és bóklászó turisták izgatottan lapozgatják útikönyveiket. Jóval az után is ott maradt, hogy elmentek az üzletemberek és a betévedt turisták is kitévedtek. Hátát a radiátorhoz döntve ült, próbált láthatatlan maradni, elérni, hogy a székeket pakoló, padlót seprő olasz pincér ne vegye észre. A pincér azonban végül udvariasan, sajnálkozó mosollyal távozásra kérte; a szánakozó mosoly azonban rögtön eltűnt az arcáról, amikor meglátta a muffinos vakondtúrás morzsáit az asztallapon szétszórva.

Amint kilépett a kávézóból, megcsörrent a telefonja. Rejtett szám.

– Andrew – szólt a hívó a vonal másik végén. – Hall engem?

– Igen – felelte Andrew, bár alig hallotta, mert egyrészt a szél süvített a füle mellett, másrészt egy elhaladó mentőautó szirénája.

– Andrew, itt Cameron Yates. Csak azért telefonálok, mert el akarom mondani, hogy nagyon jó volt találkozni magával ma délelőtt. Illetve, ha megengeded: jó volt találkozni veled, kolléga. Úgy tűnik, pontosan érted azt a „szakértő tenni akaró” kultúrát, amit igyekszem itt kiépíteni. Szóval, hogy a hosszú mondandót rövidre zárjam: nagyon örülnék, ha csatlakoznál a csapatunkhoz.

– Tessék? – kérdezte Andrew, szabad kezével gyorsan bedugva a másik fülét.

– Felajánljuk neked az állást – mondta Cameron. – Persze át kell esni a szokásos formaságokon, de nem látok abban se problémát, se akadályt, harcostárs.

Andrew csak állt a nagy szélben.

– Andrew? Hallottad, amit mondtam?

– Azt a… Igen. Hallottam. Húúú! Ez nagyszerű. Nagyon… örülök.

És tényleg örült. Ami azt illeti, annyira örült, hogy az ablakon át visszavigyorgott a pincérre. A pincér kissé zavart mosollyal viszonozta a vigyort.

– Andrew, figyelj, én most elutazom egy fejtágítóra, szóval meg fogok kérni valakit, hogy küldjön neked egy e-mailt a részletekkel. Biztos vagyok benne, hogy néhány részletről még beszélgetnünk kell, de ezen most ne görcsöljünk. Menj haza, és újságold el Diane-nak és a gyerekeknek a jó hírt!