Nemere István

Atlantisz törvénye

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-596-6

MOBI ISBN 978-963-453-597-3

2. kiadás (2007, 2019)

Írta: Nemere István

Borítót készítette: Ádám Ágnes

Tördelte: Markó Richárd

Korrektor és szerkesztő: Nemere Ilona

© Nemere István, 2007

Tartalom

Érkezés, indulás

A barlang

Szakítás

A legnagyobb tét

A 33-as Kapu

Halálugrások

Atlantisz, Atlantisz!

Egy évvel később

Érkezés, indulás

Dél-Amerika, Bolívia
Salai városa április 7.

A kis vidéki repülőtér kopott, naptól száraz füvét előbb a két nagyobb, aztán mögöttük hamarosan a harmadik kisebb kerék is érintette. Könnyű por szállt fel, el is vitte rögtön az errefelé szüntelenül bóklászó könnyű szellő. A kis irányítótoronyban üldögélő fehéringes férfi még egyszer üdvözölte az érkező gép pilótáját, aztán lezárta a rádiót és beírta könyvébe a gép érkezését. Még egy pillantás az égboltra – több gépet nem jeleztek erre a délelőttre.

Kitartóan tűzött a nap. Amikor végre megállt a gép, azonnal leállították a légkondícionálót. A nyíló ajtón át meleg levegő tört be – bár nem volt olyan kellemetlenül forró, ahogyan azt Anna előre elképzelte. Hát persze, ez itt nem a trópusok, és különben is, ez a Salar vagy hogy hívják, elég magasan van a tengerszint fölött. A közelben halad el a La Paz-Oruro-Rio Mulatos vasútvonal, de a szervezők mégis jobbnak látták, ha repülővel jönnek, így a célig már rövidebb ideig kell igénybe venniök a terepjárókat.

– Istenem, még mindig nem értünk oda? – kérdezte a másik lány. Rama eredetileg Indiából származik, de már régóta Londonban élt. Neki persze még hosszabb volt az út, gondolta Anna és megint Rama hosszú haját nézte. Ez aztán igazán fekete volt. Mint a szén, mint az éjszaka, közben már-már kékes színben is játszott, akár a hollók tolla. Anna haja vékonyszálú volt, szőkés, semmilyen. Nagyon irigyelte az indiai lány dús és szinte derékig érő hajkoronáját.

Persze rögtön tudatára ébredt, hogy most talán nem ezzel kéne foglalkoznia. A többiek már az ajtónál csoportosultak.

– Gyerünk kifelé!

– Még a poggyászt is le kell szednünk.

– Nincs erre valamiféle személyzet…?

Az utolsó kérdést persze Julián tette fel. Korpulens termete már messziről jelezte mindenkinek, hogy nem a gyors mozgás vagy az intenzív sportolás embere. Nemcsak a legkövérebb, de a társaságban a legidősebb is volt a maga harminckét évével. Már most izzadt, ujjatlan fehér trikója szőrös mellére tapadt. Anna és Rama az ajtóhoz értek. Addigra odahozták a repülőtér kis létráját is, bár ebből az alacsony gépből az a tízegynéhány utas szinte egyenesen kiléphetett volna a gyepre. Voltak itt bolíviai asszonyok, néhány gyerek, akik sokat visítoztak útközben, meg néhány férfi. Most sebesen eltűntek. Csak az ő csapatuk verődött össze, eleinte tanácstalan kis kupacba, mindjárt a repülőgép mellett.

– Sofőr, hozza a limuzinomat! – hülyéskedett Ross, egy nem létező és előtte nyilván haptákban álló személyhez intézve szavait. Látva, hogy többen nevetnek, tehát jól fogadták szellemességét, sebesen folytatta ugyanúgy: – Mi az, hogy a kastélyban még nem takarítottak ki? És a francia szakács talán napozik? Az úszómedencét sem tisztították ki? No, de kérem! Mindenki ki van rúgva!

Julián jót nevetett, sőt, még Alex is mosolygott egy sort. Ross learatta a dicsőséget, aztán Rama mellé sodródott, mintha véletlenül menne arra. A válla hozzá is ért a nőhöz. Ross, ez a sovány, magas, vörhenyes hajú, kissé szeplős, de rokonszenves férfi mindig szeretett a társaság középpontjában lenni. Jókedvével különös ellentétet képeztek azok a mély ráncok az arcán. Mintha sokkal idősebb lenne huszonkilenc évesnél, amit a jelentkezési lapjára írt. Anna két hónappal az indulás előtt látta a többiek lapjait. Talán éppen azért, mert az Alapítványnál dolgozott, sőt, részben az ő ötlete volt ez az expedíció. Persze, ha tudta volna, hogy ennyit kell majd szerveznie, dolgoznia a „projekttel”, talán soha nem vág bele.

Alex állt előtte:

– Anna, mi a teendő? Végtére is te vagy a szervező, nem?

– Amint eljöttünk La Pazból, az én szerepem megszűnt – felelte az alacsony, de széles vállú, szemlátomást erős, kisportolt fiúnak, aki fiatalabb is volt nála. Ő huszonöt, Alex meg csak huszonnégy volt most, ezen a tavaszon. – Én szedtelek össze benneteket három világrészből, és elhoztam ide a társaságot. Itt viszont már a helybeliek, meg az Alapítvány itteni megbízottja veszik át a vezetést. Én visszavonulok! – tette hozzá majdnem ünnepélyesen, de azért mosolygott hozzá.

A többiek számára ezzel egyértelművé lett a helyzet. Julián keservesen felsóhajtott és a vállára vette a táskáját. A repülőgép személyzete a lépcső aljába hordta a felszerelésüket. Ross a fejét vakarta a növekvő halom láttán. Alex a repülőtér földszintes épülete felé intett:

– Jönnek már.

– Éppen ideje – morogta Irena. Szlávosan világos haja majdnem fehéren virított ebben a környezetben. A pilóta kijött a gépből és próbált is szemezni a nővel, de az úgy tett, mintha nem látná; Irena már asszony is volt, jutott Anna eszébe a jelentkezési lapja. Elvált, hegymászó, sokat túrázott a világban, még a Himaláját is megjárta. Kemény nő lehet, bár a külseje nem utal erre. Nem is túl magas, a szeme kék, az a szalmaszőke haja meg olyan ártatlanságot sugall… Anna persze csak sejthette, hogy azért nem ilyen egyszerű az élet. Az emberek külseje nem árulja el, milyen a belsejük. Ezért is érdekes és izgalmas a világ.

Egy kopott, fehér terepjáró kanyarodott a lépcsőhöz. Leugrott róla egy szótlan helybeli fiatalember és kezdte hátra felrakni a poggyászt. Julián rögtön betette a magáét.

Egy középkorú, szemlátomást indián férfi is volt ott. Nem szállt ki az autóból, ezért eleinte azt hitték, ő csak a sofőr. Viszont a tekintete többször körbejárt, megnézte alaposan a most érkezettek arcát.

A másik egy fehérbőrű, izgékony és nagyhangú amerikai volt. Már messziről vidáman kiabált:

– Hello! Én vagyok az a megszállott barlangász, akiről eddig csak hallottatok. Meg e-maileket küldözgettem nektek! Közületek legalább egy mondja azt, hogy el is olvasta őket!

Nevetésben törtek ki. Anna úgy érezte, inkább annak örülnek a társai, hogy létrejött a kapcsolat az itteniekkel. Hogy az expedíció nem akadt meg mindjárt az első napon.

– Alan vagyok – nyújtott kezet sorba mindegyiknek. Ő is huszonéves, magas, kisportolt férfi volt. Sötét haj, keskeny arc. Amikor levette a napszemüvegét, kiderült, hogy barna szeme van, ez tetszett Annának. Mégsem közeledett Alanhez, mert úgy érezte, van benne valami idegen. Nem tudta volna megmondani, mi az. Ösztönösen távol tartotta magát – egyelőre.

Alan ebből persze semmit sem vett észre. Lazán lekezelt mindenkivel, de közben sem állt be a szája:

– Meg fogtok utálni, mert sokat beszélek. Igaz, nem mindig csak hülyeséget… A szakmámban jónak tartanak, hát úgy vigyázzatok! Ne nagyon szidjatok, mert aki nem rokonszenves, azt otthagyom valamelyik barlangban, aztán megnézheti magát… a vaksötétben!

Páran nevettek. Ám nem mindenki. Irenát idegesítette ez a stílus, de nem szólt. Tudta: ahol ennyi ember verődik össze hasonló céllal, ott legalább minden harmadik ellenszenves, vagy valami okból egyenesen kiállhatatlan is lehet. Egyelőre nem tette szóvá, mennyire idegesíti őt az amerikai nyüzsgése.

– Mi most a teendőnk? – kérdezte Ross tárgyilagosan.

Alan máris átvette azt a szerepet, amiért idekerült:

– Engem két nappal előbb küldött ide az Alapítvány, a helyi szervezés volt a dolgom. Tehát intézkedtem már. Béreltem hegyi vezetőt és terepjárókat, amikkel felmehetünk a… szóval a következő megállóig.

Valami okból nem akarta kimondani azt a szót – értette meg Anna. És ezért most becsülte is Alant. Hiszen amikor elkezdték szervezni az expedíciót, eleve feltétel volt, hogy mások ne nagyon tudjanak róla. Főleg ne arról, hová igyekeznek. Az Alapítvány vezetői ezt azzal magyarázták, hogy vannak más tudományos intézmények, amelyek szintén ilyesmit terveznek. Ne tudják meg időnek előtte, hogy ők éppen erre a vidékre indítanak expedíciót.

„És elindultunk, és itt vagyunk! Már majdnem a célban” – örült a lány a lelke mélyén. Egyelőre nem volt kivel megosztania örömét, mert a többiek nagy viháncolás közepette szálltak be a terepjárókba. Összesen három nyitott kocsi jött, mindegyik helybeli sofőrrel. Hátul összecsomagolva hevert a ponyva, amit eső esetén fel kellene húzni, tetőként. A fehér és kopott jármű, amelyik a poggyászukat vitte, előttük haladt. A másik kettő sötétzöld volt, akárha katonai kocsi lett volna. Ross sejtette, hogy így is volt, ezeket az autókat a bolíviai hadsereg szuperálta ki nemrégen. Azért elég jó állapotban voltak.

A kisváros főterén megtorpantak. A középen lévő csapnál megtöltötték kulacsaikat. Ehhez előbb el kellett hessegetni a mindenfelé látható kóbor kutyák egy csapatát. Alan szolgálatkészen jelentette:

– Üzemanyaggal tele vannak a tankok, plusz viszünk tartalékot is, azokban a tartályokban. Még nem mutattam be nektek a hegyi vezetőt, aki egészen… szóval, majdnem a célig elkísér bennünket. Itt ül mellettem, és a kocsinkat vezeti: Pablo!

Pablo a középkorúnak látszó férfi volt. Fekete hajú, barna bőrű. Igazi indián, gondolta Anna és rokonszenvvel tekintett rá. Pablo most, így közelről, nem nézett ki mégsem olyan öregnek, de az biztos, hogy harmincöt volt, legalább. A nagyon barna bőre, a szeme körül azok a ráncok sugallták, hogy náluk idősebb. A férfi most úgy tett, mintha fel akarna állni, hogy megköszönje a tapsot. Mert Julián kezdte összeverni a tenyerét, és persze Rama is követte, meg Ross is tapsikolt egy kicsit – a világért sem vitte volna túlzásba. Irena hallgatott.

– Még valaki hiányzik – jegyezte meg Alex.

Érre már a többiek is gondoltak. Most hirtelen csönd lett, hát Julián még kétszer összeverte a tenyerét, aztán a beálló nagy csöndben szinte eldugta őket a háta mögé, mintha szégyellné gyerekes viselkedését. Pablo mozdulatlanul ült a helyén. Alan tudta: most kell bejelentenie valamit, hát természetesen ezúttal is vidámra vette a figurát:

– A poggyászkocsin jön velünk két helybeli fiatalember, mert, ugye, valakinek vissza is kell majd hoznia a terepjárókat, ha nekünk már nem lesz rájuk szükségünk…

– Hol a főnök? – kérdezte türelmetlenül és nyersen Ross. Mindnyájan ezt a kérdést várták. Most úgy hangzott el, mintha ők kérdezték volna. Bármelyikük lehetett, még Irena is. A tekintetek Alanra szegeződtek. A férfi vállat vont, miközben a szemtelen vigyor nem foszlott le az arcáról:

– Hát, ha már ennyire erőszakosak vagytok… A főnök úgy látta jónak, ha csak ma délelőtt érkezik ide. Egy közeli városból jött, éppen csak felhívott a mobilján. Még én sem láttam őt. Az úton fog ránk várni.

– Ez rávall – jegyezte meg Anna. Túl gyorsan csúszott ki a száján, ijedten elhallgatott. „Máskor majd vigyáznom kell”, cikázott át a fején. Szerencsére csak a közelben lévők hallották meg. Pablo komoran ránézett, Alan idegesen legyintett. Julián, aki Anna mellett ült a nyitott terepjáróban hátul, megkérdezte:

– Ismered?

– Csak hallottam felőle – felelte a lány zavartan. Szerencsére a válasz kielégítette a többieket, és tovább nem firtatták a dolgot. Rama utolsónak töltötte meg a kulacsát, majd fellépett az autóra. A poggyászhordó autóból kivették a hátsó üléseket, az indult elsőnek a helybeli sofőrökkel. Pablo megvárta, míg a második kocsi is elindul, ezt Alex vezette. Aztán a harmadik autó is csatlakozott a konvojhoz.

Hamar elhagyták a várost. Koszos gyerekek, kóbor kutyák, bámészkodó felnőttek figyelték őket. A három jármű motorja aztán felpörgött – a városka szélén kis völgybe futottak le, de ez megtévesztő volt. Mert a völgy túlsó oldalán az út ismét felfelé vitte őket. Itt már lassabban kapaszkodtak fel. A távolban barnálló hegyek vártak rájuk – az Andok égbe nyúló csúcsai rajzolódtak ki a hidegkék égboltra.

Valahol a világűrben
április 7.

A TX-09-es műhold 38. 510 kilométer magasan úszott a sötét űrben. Most nem csak a Földről kapott fényt, hanem a Naptól is. Máskor a Nap eltűnik a Föld karéja mögött, de most valósággal fényben úszott az egész földrész, odalent, alatta. A műholdat pályája Dél-Amerika fölé szögezte. A Földdel azonos sebességgel keringett, így folyton ugyanazt a kontinenst látta maga alatt.

Csakugyan látta, a szó igazi értelmében. Nagy felbontóképességű optikai berendezései jelen idejű képeket közvetítettek valahová. Rádiójelek vitték a képeket millió darabra felbontva – folyamatos televíziós közvetítés zajlott az űrből a Földre. Mindig ugyanarra a nagy parabolaantennára szálltak a jelek.

Valakik valahol vették az adást. Nagy képernyőkön, kivetítőkön figyelték a látványt. Ha elmozdult a kép, ha a gépek követték a mozgó célpontokat, akkor megváltoztak a kép alján a folyadékkristályos feliratok is.

Valaki telefonált, messzire:

– Elindultak.

Salar fölött az Andokban
április 7.

Az út rettentően rossz volt.

Anna néha azon csodálkozott, hogy ezt egyáltalán útnak merik nevezni a helybeliek. És még a térképekre is rárajzolják? Márpedig ott volt, hiszen éppen az ő kezében volt az átlátszó műanyag fólia alá rakott térkép: a vidék, a hegy melletti részek, a keleti oldal lejtői és völgyei is ott voltak előtte. Néha felnézett, próbálta összehasonlítani a színes papírlapot azzal, amit maga körül látott. Anna jól tudta, hogy a térkép megkönnyíti ugyan a vándorok dolgát, de sok mindent el is hallgat előlük. Még a legbeszédesebb, legrészletesebb térképeken sem tűntetnek föl mindent.

„Ahogyan azt sem, milyen pocsék ez az út”, mormogta. Régebbi esők nyomait látta, éppen hogy kiszáradt pocsolyáktól feketéllett még a föld. Ahogyan mind magasabbra jutottak, úgy lett hűvösebb a levegő. Alig volt egyenes útszakasz, folyton kanyarokra kényszerültek a sofőrök. A terep szaggatott lett, oldalról olykor mély szakadék szaladt az út felé, megtorpantak előtte. Olyan volt, mintha a hegy beleharapna az útba, ahol csak teheti. Közben kapaszkodtak felfelé, a földút primitív szerpentinre emlékeztetett. Alan felmutatott a magasba:

– Ott vannak még inka utak is. De azok túl keskenyek nekünk.

Irena ismerte jól a hegyeket. Hát nem csodálkozott. Rég leszokott már arról, hogy bármin is meglepődjön egy ilyen úton. Aki állt a Mount Everest csúcsán és akit később ezért otthon hősként ünnepeltek, azt mivel lehetne még meglepni? Kék szeme hűvösen tekintett körbe. Ismerős volt minden, bár most először járt az Andokban. De hát ezek is „csak” hegyek, gondolta.

Pablo egyetlen szót sem szólt. Némán vezette a harmadik terepjárót. Az előtte haladó autó kerekei olykor port veretek fel, de ez nem volt veszedelmes. Nemrégen esett, hát a föld a legtöbb helyen még nedves volt. A magas fák csak odalent övezték az utat, itt a magasabb tájon már bokrokká törpültek, az utazók leláthattak az egyre mélyebb völgyekbe.

Dél elmúlott, jó félórája haladtak már felfelé, amikor a legelöl haladó poggyászautó helybeli sofőrje egy éles kanyar után hirtelen a fékre lépett. Alex kis késéssel vette észre a dolgot, félrerántotta a volánt és az út szélén torpant meg, Pablo szabályosan és határozottan fékezett. A három kocsi feltorlódott…

Egy férfi állt az út közepén. Fehér inget viselt, ez valósággal vakított a napon. Arányos termet, kisportolt alkat. Rövidre nyírt fekete szakáll keretezte az állát, bajuszt nem viselt. Fekete haj, napbarnított bőr. Egyszerre látszott dél-amerikainak – mert olyan barna volt a bőre – és európainak vagy észak-amerikainak – a vonásai alapján. A közeledő kocsikat hallva félvállára kapta hátizsákját. Hegymászó bakancsot, erős nadrágot viselt. Zubbonyát a kezében tartotta.

– Hello! Franco vagyok – jelentette ki egyszerűen. Kissé rekedtes hangja illett hozzá. A többiek mind őt nézték. A nők számára férfias jelenség volt, sőt, afféle macsó – de ez is csak egy villanás volt bennük, nem gondolkoztak el rajta. Anna csak most kapcsolt: látta már Franco fényképét, egyszer telefonon is beszéltek. De az egy rossz fotó lehetett, mert azon a férfi sokkal öregebbnek nézett ki. Ez az ember, Franco Kalmar, az expedíció vezetője, a „Főnök” nem lehet több harminckettőnél. Ez valami okból kellemesen érintette a lányt.

– Hello, hello! – örvendeztek a többiek. Franco a kocsikhoz ment, társai csak úgy, ültükben nyújtották a kezüket. Annához érve rámosolygott:

– Veled beszéltem már, igaz? – és azonnal ment is tovább. Anna még egy ideig érezte bőrén a férfi kezének melegét. Valahogy mindnyájan felszabadultabbak lettek. Ha itt a főnök, akkor már végre teljes az expedíció, indulhatnak tovább. Franco a poggyászkocsiba dobta a hátizsákját, és bepattant Alex kocsijába. A járművek máris indultak tovább, fel a hegyekbe.

Valahol a Földön
április 7.

– Megérkezett a műhold jelentése – mondta egy hang. A fémes csengést a megafon adta hozzá. A nagyobb szobában a kerek asztal körül helyet foglaló néhány férfi és nő feszülten követte a szavakat.

A hang tovább beszélt:

– Kalmar csatlakozott az embereihez.

A hegyekben
április 7.

Már nagyon magasan jártak. Julián úgy érezte, nem kap elég levegőt. A magasságmérőt még indulás előtt betette zubbonya felső, külső zsebébe, így hát előkaphatta bármikor. Indulás óta most először érezte úgy, hogy szükség lehet rá. A kis képernyőn felsorakoztak a folyadékkristályos számok. Háromezerhatszáznegyvenkét méter… Igen, itt már érezhető az oxigénhiány.

Franco intett előre és hátra:

– Megállunk, letáborozunk!

Ross értő szemmel nézett körül, és kénytelen volt megállapítani, hogy a férfi nagyon jól választott táborhelyet. Talán járt már itt korábban is…? A kérdésre nem tudhatta a választ, és maga is furcsának tartotta volna, ha megkérdezi. Mégis, valahol belül tovább gyötörte az a kicsit kínos érzés, hogy valamiről nem értesült, valamit nem tud. Márpedig Ross mindig mindent tudni akart.

Nem volt éppen meredek a sziklafal, amely egyik oldalról védte a tábort. Sőt, igazából lejtősen kapaszkodott fel a hegyre, a szürke sziklák között itt-ott gazok, tüskés cserjék nőttek ki. Franco a másik, védtelen oldalra állíttatta a terepjárókat, így azok falat képeztek a völgy felől. A hegy magasából még lenézhettek a messze elnyúló völgybe – de már nem sokat láttak. A szürkeség szétterjedt, homállyá sűrűsödött. Itt már nem sütött a nap, amely valahol a nagy hegyek mögött, a Csendes-óceán fölött éppen lebukni készült.

– Lányok arra, fiúk erre! – intett a férfi, kijelölve ezzel az ideiglenes toalettek helyét is. A helybeliek most is szótlanul készülődtek. Az expedíció résztvevői viszont annál hangosabbak voltak. Mivel errefelé, különösen ilyen magasságban, esőtől nem kellett tartaniok, hát sátrakat eleve nem is hoztak magukkal. Hálózsákok kerültek ki a táskákból. Franco kijelölte a helyüket. Úgy tűnt Annának, hogy mindenre gondol. Még arra is, hogy az emberek a fejükkel a terepjárók felé feküdjenek le majd, nehogy a lejtőről egy kő guruljon a fejükre.

Aztán Franco szólt néhány férfinak, és együtt elmentek száraz ágakat szedni. Ágak persze alig voltak, inkább csak fás cserjék, amelyek az idők folyamán itt-ott már elszáradtak. Efféle tűzrevalóval tértek vissza, mindenki hozott egy-egy nyalábbal. Mire Julián – kérés nélkül is szakácsnak tekintette magát – előkészítette a kávéskannát meg a könnyű műanyag bögréket, a tűz is fellobbant. A kanna egy ferdén földbevert, hegyes vaskampón lógott a lángok fölött. Rögtön barátságosabb lett minden. A sötétedő vidéket elnyelte a homály, már csak ez a kis kör alakú térség maradt, ami most az ő birodalmuknak tetszett. Ezt világította meg a tűz. Ahogyan jött az éjszaka, úgy lett mind fényesebb a lángok kicsi fészke.

– Az est fénypontja: az evés és az ivás! – jelentette ki Julián, amikor egy nyitott konzervdobozzal a tűz mellett egy kőre telepedett. A férfi ugyan szembetűnően kövér volt, de a legtöbben ezen kívül semmilyen más jellemzőjére nem figyeltek. Göndör szökés haja, izmos karjai és roppant értelmes tekintete valahogy nem tűnt fel nekik.

Aminthogy az sem, amikor Franco és Pablo a tűz két átellenes oldalán ülve, hosszabb ideig nézték egymást. Aztán a főnök tekintete továbbröppent, míg az indián tovább figyelte Franco arcát. Anna is magán érezte a főnök tekintetét, de nem áltatta magát semmivel. Tudta, hogy Franco most megszemléli mindnyájukat. Az idefelé vezető pár órás úton nem volt alkalma szemügyre venni a legénységet. Azt a legénységet, amelynek minden tagjáról előre tudott. Hiszen az Alapítvány elektronikus postán elküldte neki a résztvevők adatait, életrajzát, sőt a fényképüket is.

– Ki ez a Franco tulajdonképpen? – kérdezte Rama. Az indiai lány Anna mellett ült, és fázósan burkolózott be egy takaróba. Két tenyere között hosszasan dédelgette a kávéspoharat. Biztosan annak örült volna, ha a folyadék még órák múlva is forró marad.

– Franco Kalmar geológus és hegymászó, azt hiszem, kanadai. Megmászta az összes nyolcezres csúcsot, két egyetemen adott elő geológiát. Sohasem arról volt híres, hogy vakmerő dolgokba vág bele. Óvatos, tapasztalt kutató.

– És a többiek? – Rama bizonytalanul intett körbe. Anna pedig örült, hogy talán ő itt az egyetlen – no persze, Francon kívül – aki mindenkit ismer, tud róluk ezt-azt. Ahogy remélte, a legfontosabbakat:

– Julián vulkanológus, sokat járt Japánban és Kamcsatkán. Arra az esetre jött velünk, ha mégis észlelnénk a hegyekben valami vulkanikus tevékenységet, esetleg a régiek nyomait. Te, ugye a botanikában vagy otthon, bár azokban a magasságokban, ahová igyekszünk, nem sok növényt találhatunk. Engem az Alapítvány delegált, szervező vagyok, de amellett foglalkoztam néprajzzal, a dél-amerikai indián kultúrák a specialitásom. Arra az esetre, ha négyezer méter fölötti barlangokban például inka múmiákra lelnénk… Alex nekem is rejtélyes kissé, azelőtt katona volt állítólag, most ő is hegymászó, egy tudományos intézménynél volt azelőtt. Vele kapcsolatban sok a homályos pont, a múltjáról nem sokat tudni. Ross afféle tudós típus, aki szereti kint a terepen ellenőrizni az elméleteit. Magashegyi barlangokról írt már több szakmunkát, ő is geológus. Irena hegymászó, akit nem nagyon érdekel a tudomány. Viszont, ha vészhelyzetbe kerülünk, az ő tapasztalatára kell számítanunk.

– Alan pedig sokat beszél. Ez a legjellemzőbb, amit róla tudni kell – mosolygott Rama, és ezzel elintézettnek vélte a dolgot. Nyilván Alan is valami hegymászó? Anna nem szólt erre semmit. A szeme közben Pablora tévedt. Ő volt az expedíció kilencedik tagja. Rama sem kérdezett rá. Egyértelmű volt, hogy a helyismerete miatt hozták magukkal. Pablot Alan találta, állítólag remekül elboldogul ezen a terepen. Itt, az Andokban született, úgy beszélték, bár persze igazolványt vagy útlevelet senki sem látott nála. Az Andok népei nem kedvelik a hivatalos formaságokat.

– Még egyszer összefoglalom hát a feladatunkat – mondta Franco, és a hangja most kissé érdesre keményedett. Ez a hivatalos rész, értették meg társai. A három helybeli fiatalember egy csoportban feküdt a tábor szélén. Őket nem érdekelték az expedíció ügyei. Franco sorban végignézett rajtuk: – Ha valaki nem tudná, arra vállalkoztunk, hogy átkutatjuk az Agotha-csúcs és az Arando-hegy közti nyerget. Itt az átlagos magasság négyezer és négyezerötszáz méter között van. Úgy tudom, mindnyájan jártatok már ilyen magasságokban. Mint az Alapítvány kiderítette, eddig egyetlen kutató sem járt ezen a tájon, a légi felvételek alapján érdektelennek nyilvánították a vidéket… Mi viszont úgy gyanítjuk, hogy nagyon régen itt is éltek emberek, indiánok, talán mások is. Állítólag akadnak barlangok is, ezeket is megnézzük.

– Ha mások állják a számlát, miért ne? – tréfált Alan, az utat szervező Alapítványra célozva. Többen nevettek. Franco arcán látszott, hogy nem ilyen beszólásra számított, hanem tárgyilagos kérdésre. Amit most éppen Rosstól kapott meg:

– Meddig megyünk kocsikkal?

– Holnap délben már mindenki a hátára veheti a felszerelést. Megszűnnek az utak, még ösvényt is alig találunk. Ezt jósolják a műholdas terepfelvételek. Legalább egy hétig odafent leszünk, aztán rádiózunk a városba, onnan feljönnek értünk a kocsik és hazamegyünk.

– Remélem, mindnyájan – morogta Alex kissé elborult arccal, de jó hangosan, hogy mindenki meghallotta. Anna rászólt:

– Ezt vondd vissza! Csak semmi pesszimizmus!

– Ez csak realizmus – védekezett az alacsony, szélesvállú fiú. Így ültében még kisebbnek tetszett. Az arcán ugrált a lángok fénye: – No, meg statisztika. Kilenc ember az majdnem tíz, és az andoki expedíciók legtöbbjében, különösen négyezer méter fölött, minden tíz hegymászóból egy odaveszik…

– Hát ezt nem kellett volna mondani – Ross dühös lett. – Mi a fenének kell elvenni a kedvünket?

– Az enyémet nem lehet elvenni – vigyorgott Alan, és hogy feloldja a kialakult pillanatnyi kellemetlen hangulatot, rázendített egy dalra. El condor pasa… Mindnyájan ismerték és most, amikor teli torokból fújták a ritkás és már hűvös andoki levegőben, hát azt is hihették volna: megállt az idő.

A komor hegycsúcsokat is elnyelte az éjszaka. A völgyek valahol a mélyben aludtak. Csak ők léteztek hát, ez a kis emberkör, aminek a középpontjában égett a tűz. Most magukra maradtak, de nem féltek. Velük van a világ, hitték.

Valahol a Földön
április 8.

– Ott helyben mennyi idő van? – kérdezte az idős férfi. Amúgy keveset beszélt, csak ült és maga elé meredt. De a többiek tudták, hogy az agya folyton jár, egy pillanatra sem szűnik meg érdeklődni a világ iránt. Elmúlott hetven, de ha kell, nagyon fürge tud lenni.

– Hajnali fél három, tábornok úr. A műhold szerint alszanak. Még őrt sem állítottak, vagy ha volt is, hát elaludt.

A tábornok megint töprengett egy sort, de nem sokáig:

– A mieink készen állnak?

– Igen, uram, az akció kilencvenhét százalékra előkészítve – felelte a nő. Ő is egyenruhát viselt, elmúlott már ötven. Magas rangig jutott, de persze elmaradt a tábornok mögött.

– A maradék három százalék?

– Az indulással kapcsolatos dolgok. De üzemanyag és legénység a helyszínen, térképek kiosztva, az utolsó vezénylői egyeztetésekre délelőtt kerül sor. Az akció kezdete helyi idő szerint tizenkettő vagy tizennégy órakor.

– A- és B-változat?

– Igen, tábornok úr. A kialakuló helyzettől függ.

A férfi helyeslően bólogatott. Akkor hoztak neki egy fotót, szépen felnagyítva. Majdnem teljesen sötét felvétel volt. Infrával készült, csak a hőfoltok látszottak rajta. Középen egy élesebb pont – ez lehetett a tábortűz. Köröskörül tízegynéhány hosszúkás, meleget sugárzó test. Nem egyforma hőfokúak, némelyik jobban látható, másik halványabb. A tábornok letette a fényképet az asztalra, és mintegy önmagának suttogta:

– Holnap végre megtörténik az, amire olyan régen várunk.

Valahol másutt a Földön
április 8.

– Ön szerint mire készülhetnek?

A három férfi arcára derűs napfény hullott. Délelőtt volt, itt már délelőtt. Egy teraszon ültek, ahonnan a folyót látták. A távolban a nagyváros nyüzsgött, monoton alapzaja a fülükbe simult, egy idő után már nem is hallották. Itt kellemes meleg volt. Gyomrukban még az iménti reggeli kellemes emléke.

A fiatalember megtisztelve érezte magát, hogy elsőnek őt kérdezte az Öreg. Persze azért eszébe jutott az is, hogy a régimódi hadbíróságokon is mindig legelőbb a közlegény-bírónak kellett ítéletet mondania, bűnös-e a vádlott, vagy sem. Nehogy befolyásolja őt a nála magasabb rangúak ítélete… De azért lelkesen mondta:

– Ők mindig is sokat foglalkoztak bizonyos… földön kívüli jelenségekkel, képességekkel, szerkezetekkel, behatolókkal, miegymás. Az a gyanúm, hogy most sincs szó másról. A hadseregükben mindig is voltak olyanok, akik e téren komoly fenyegetést szimatoltak.

Az Öreg csak rábólintott, de nem nyilvánított véleményt. A másik férfira pillantott, kissé sürgetően. Annak kiálló pofacsontján megfeszült a bőr, sötét szeme a messzeségbe révedt:

– Nem értek egyet, másról lehet szó. Nem végeznek légtérmegfigyelést, sőt tengeri megfigyelést sem. Arról tudnánk. A Dél-Amerika fölött lebegő műholdjukkal állnak csak összeköttetésben. Egy kémünk jelentette, hogy a védelmi minisztériumon belül létrejött egy „Szakadék” fedőnevű program, amelynek azonban saját költségvetése alig van. Mindösszesen három-négy embert delegáltak oda, azok is olyanok, akiket más célra már nem használhatnak.

Az Öreg átvette a szót:

– Ha mindezt összevetjük, lehet, hogy mégis fiatal barátunknak van igaza – nem nézett a fiatalemberre, de tudta, hogy az most lélekben büszkén kihúzza magát. – Alighanem valamelyik szokásos bolondériájuknak hódolnak. UFO-k, földönkívüli lények, telepátia… Tudom, annak idején a mieink is foglalkoztak ezekkel.

– Lehet, hogy ma is, csak nem kötik az orrunkra – mondta a sötétszemű figyelmeztetően. Az Öreg egy pillanatig hallgatott, majd folytatta:

– Azt hiszem, ránk nézve nem veszélyes ez a „Szakadék”-program, de azért ajánlom, tartsuk nyitva a szemünket. Valamiben sántikál az ellenség, hát jó lesz vigyázni.

A másik kettő szinte automatikusan és majdnem pontosan egyszerre rábólintott, egyetértően.

A hegyekben
április 8.

Anna arra ébredt, hogy valaki elment mellette. Sőt, voltaképpen az arca mellett csikordult egy cipőtalp a kavicsokon.

Kinyitotta a szemét és máris tudta, mi történt, hol van. Hát igen, a tábor. A válla sajgott, a hálózsák bármennyire is bélelt, azért órákon keresztül feküdni a kemény, köves földön, felér egy gyötrelemmel. Először majdnem felkiáltott a fájdalomtól. Csak később, amikor már eltávolodott a tábortól, kezdett enyhülni a sajgás. Látta, hogy a többiek is így jártak. Mozogtak, tornáztak. Franco fejenállt. Mozdulatlanul, hosszan, egyenesen, akár egy gyertya. Alan mondott valami vicceset a jógáról, de csak kevesen nevettek. Az emberek még kóvályogtak, tagjaikat egyengették, fáztak. A reggel csakugyan nagyon hideg volt. Rama úgy érezte, nemcsak a keze, de még az arca is elgémberedett.

Franco jó főnök volt, ezt most láthatták. Körbejárt, mindenkihez volt egy szava, a tekintete közben ide-oda röpködött, mindent észrevett. A helybeliekhez spanyolul szólt, máris intézkedett, hogy gyújtsanak a tegnapról maradt kevéske száraz ág alá. Tudta: egy igazán forró kávé mindenkinek megváltoztatja a hangulatát. Az emberek kezdtek összerázódni. Már nem kellett szólni senkinek, hogy csavarja össze a hálózsákját, tegye a hátizsákjába, amire most nincs szükségük, azt vihetik máris a poggyászkocsiba. Üzemanyagot töltetett a kocsik tankjába. Aztán Julián elkészült a kávéval. Kiosztották a bögréket, sorba álltak, orrukba csapott az illat…

Akkor kelt fel nap. Mégsem látták meg rögtön, csak a fél eget betöltő, sebes reggeli felhőket, mert távolabbi más hegyek eltakarták. Csak valamivel később – amikor az expedíció résztvevői már útra készen álltak – győzte le a diadalmas-vakító napkorong az útjába került távolabbi hegyeket, és most már az Arando csúcsát világította meg. Rohamosan kúszott alább a fény, nemsokára befogta őket is. A három terepjáró akkor indult.

Délig alig történt valami. Út erre már nem nagyon volt, az élen haladó Franco gyakorta kénytelen volt megtorpanni. Az is megesett, hogy mindhárom kocsinak vissza kellett tolatnia, ahányszor a sziklák között zsákutcába kerültek. A terepen egyre több volt a kő, és mind kevesebb a növény.

Rama botanikus szemmel figyelte a tájat. Négyezer méteren már nem sok növény él meg. Látott olyanokat is, amiket még nem ismert. Egyelőre nem mert szólni, biztosan nem állna meg az egész expedíció csak azért, hogy ő közelről és alaposan azonosítson egy-egy kisebb „gazt” – sejtette, a férfiak többsége így reagálna a kérésére. De majd, ha gyalog mennek tovább, alaposan megszemléli őket, határozta el.

Nem kellett sokáig várnia. A hegymenet lassan lehetetlenné vált. A motorok egymás után fulladtak le, amiben volt szerepe a magasságnak, az oxigén ritkulásának is. Végül Franco felemelte a karját, lefékeztek, jólesett a csönd a sok motorüvöltés után.

– Megebédelünk, aztán a fiúk visszafordulnak a kocsikkal. Mindenki szedje le a cókmókját.

Ismeretlen helyen
április 8.

Itt minden meleg volt, puha, biztonságos. Akár egy fészekben. Néhányan így is nevezték. Halk zene szólt a falakból, mintha eleve azok része lenne, a hang maga is fal, amely védőn veszi körül a benne lévőket. Szöveg nélküli, dallamos háttér csupán.

Ketten voltak a kisebb teremben. Előttük képernyők, azokat nézték, néha valahonnan hírek érkeztek. Ezek is mintha a falból áradtak volna, és nem egyetlen fülbe-tudatba, hanem egyszerre minden jelenlévőhöz.

Két nő ült egymással szemben. Látták a másik minden mozdulatát, arckifejezését. Lepel volt ruhájuk, egyszerű, szellős viselet egyik vállukon átvetve, lábukon saru. Itt nem kellett félni esőtől, hótól, hidegtől sem.

– Vannak hírek a Figyelőtől? – kérdezte az egyik. A másik már a hanghordozásból tudta, hogy nem ő a megszólított. És tudta ezt a „fal” is, mert onnan jött a válasz:

– Éppen most érkeznek. Nyugtalanító a sok egyforma ruhás mozgása.

– Ha ez az, amire gondolok… – a barnahajú, középkorú nő a társára nézett. – Valamit tenni kell, ha ez bekövetkezik.

– Csak akkor, ha minket is érint a dolog – könnyedén megérintett egy szenzort az asztalon. Az egyik fal hirtelen hatalmas képernyővé szélesedett. Szótlanul nézték, mi történik. A marcona férfiak látványa nem tett rájuk jó hatást. Aztán a kép eltűnt, a fiatalabb, fekete bőrű nő pedig megjegyezte:

– Ha így megy tovább, és biztosak leszünk a cselekmény eredetében, be kell vetnünk az Ultimát.

A másiknak láthatóan nem tetszett az ötlet, bár érződött, hogy ő is gondolt már erre:

– Mint a neve is mutatja, az Ultima az utolsó eszköz. Csak végszükségben.

– De nem túl későn – jegyezte meg a fiatalabb, különös hangsúllyal. Egy pillanatra összenéztek, majd elkapták a tekintetüket. A falból közben áradtak az újabb hírek.