Nemere István

Megszállás

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-615-5404-48-1

MOBI ISBN 978-963-387-344-1

Írta: Nemere István

Borítót készítette: Tordai Gábor

Tördelte: Markó Richárd

Korrektor és szerkesztő: Nemere Ilona

© Nemere István, 2019

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

Első

Az a nap 2024 áprilisának első vasárnapjára esett.

Louis Ventura volt aznap délután a GLOBO világhírtévé ügyeletes szerkesztője. Délután kettőkor azzal a szilárd meggyőződéssel jött be a székházba, hogy „ma úgysem fog történni semmi fontos”. Negyvennégy évéből az utolsó tizenegyet hírszerkesztőként töltötte, minden második napon ő volt az ügyeletes, és egészen jól belejött a dologba, vélte. Tudta persze, hogy a vasárnap csak a keresztényeknél ünnep, és azok sincsenek már többségben a mai világban, így hát események zajlanak a nem-keresztény világban, azokból is összehozhatja majd a vágatlan negyvenhat, vágott harminckét percet, és akkor még marad nyolc perc a reklámokra is. Az esti híradó helyi idő szerint tizennyolc-harminckor kezdődik, utána, ahogyan forog a föld, a glóbusz, úgy adja tovább a GLOBO TV a híradót, mindig ott, ahol akkor éppen tizennyolc-harminc van. Egyszerű ez, mint az egyszeregy, szokta mondani Ventura, és még mit sem sejtett, milyen délutánja, estéje és éjszakája lesz, amikor a negyvenkét lift egyikével felvitette magát a harmincadik emeletre, a hírszerkesztőségbe. Ami voltaképpen már jó ideje nem a második, de az első otthona volt. Mióta a felesége elhagyta, azóta a munka lett az asszonya, szokta mondogatni. Az biztos, itt a harmincadikon már több időt töltött, mint otthon, a sivár négy fal között.

A laboratóriumban gyér volt a világítás, és nem véletlenül, vagy hanyagságból. Áram is volt elég az épületben, ha kell, majd felkapcsolja őket, tudta Greg. De most éppen a szemét pihentette: a sok elektronmikroszkópozás fárasztotta. Óránként kétszer pár percre majdnem minden fényt leoltott. A talpa alatt finoman rengett a padló. Tudta, mi történik. Tizennyolc méterrel alatta dübörgött a Gép, mindenki így hívta, a latin eredetű angol neve hosszú volt és bonyolult, mindenki csak Gépet mondott. Hatalmas energiák feszültek odalenn. Ha egyszer „valami” történne, vagyis a Gép működése megszaladna, kontrolálhatatlanná válna, talán maradna annyi idejük, hogy szélsebesen evakuáljanak az épületből, de az is lehet, hogy futva sem érnék el a mentőalagutat. Egyetlen atom szétbontásához annyi erő kell, amennyivel a Gép is éppen hogy rendelkezik… A fiatalember néha a terem sarkába pillantott. A szerkezet akkora volt, mint egy kisebb láda, és a tizennyolcas sorszámot viselte. Tizenhét változatot készítettek belőle az elmúlt három és fél év alatt, és eddig egyik sem vált be. Mindegyiknek volt hibája, sőt, az egyik fel is robbant a kezelője kezében, másnap fekete zászlót tűztek a kutatóintézet kapujára.

Amikor a szeme már megszokta az enyhébb fényerőt, kezébe vette az elektronikus rajztáblát. Az előbb eszébe jutott valami, amit egyszerre lenne jó megrajzolni, és oldalt kiszámolni. Csak hangtalanul mozgott az ajka. „A mag tömege valamivel kisebb az őt alkotó részecskék tömegénél”, ezt tudja minden kisiskolás, gondolta, de neki most szüksége volt erre a mondatra is, hogy a gondolatait kordában tartsa. Mert azok bizony el-elszabadultak volna. Így volt ez mindig, már akkor is, amikor az egyetemen a professzorok felfigyeltek rá. Látszólag össze-vissza kalandoztak a gondolatai, már akkor is megmondogatott ezt-azt, aztán egyszer csak kimondta a helyes választ. Nem sokáig kérdezgették, hamarosan felajánlottak neki egy állást az egyetemi laborban, és onnantól kezdve már ő kérdezett másokat. Mígnem tavaly elérkezett számára az az időszak, mikor senki nem kérdezett semmit, hiszen ő lett a labor főnöke, és ő irányította a PROTON kutatóprojektet, amelyet évi nyolcvanöt millió euróval támogatott az Unió. Igaz, ők energiára számítottak – valamire, ami annyi energiát „hozna a konyhára”, mint az atomerőművek, csak legyen azoknál kevésbé veszélyes, és főleg nem radioaktív – ennyit mondtak nekik egy évvel ezelőtt.

Greg ismét a képernyőre nézett. Egyik szeme ott, a másik itt, a táblát nézte, rajzolt, és közben igen gyorsan számolt. Ha túl nagy számjegyek kerültek eléje, csak akkor használta a gépeket, amúgy majdnem minden számítást fejben végzett el. Anionok, kationok, elektronok… elhagyhatók! – legyintett gondolatban, bár tudta, hogy ez az állítás sem igaz. De ha nagyon kell, nem csak kiszámíthatja azok tömegét és erejét, de azt is, hogy mire mennének a pozitív protonok nélkül. Valahol itt lehet a megoldás kulcsa, jutott eszébe, és ismét bekapcsolta az elektronmikroszkópot, hogy lássa a valóságban azt, amit a legtöbb ember szeme soha nem láthat ezen a bolygón.

A Csillagvizsgáló magas hegyek között lapult. Errefelé ritkán jártak autók. A legtöbb kutató több hétre vagy hónapra érkezett, volt egy saját kis szállodájuk is, abban laktak. Errefelé nappal is hideg volt, mert bár a déli féltekén volt a vizsgáló a maga hat kupola alá rejtett teleszkópjaival és rádiócsillagászati antennáival, a tengerszint felett kétezer méter fölött emelték az építményeket.

Két napja izzottak a rádiótelefonok, legalább tizenkét vezető obszervatórium tudósai között száguldottak az üzenetek. Negyvenkilenc órával ezelőtt érkezett ugyanis az „X”. A kevéssé eredeti nevet csak hamarjában találták ki rá. Mindenki ezzel foglalkozott, annyira különös volt. Két nap elteltével már az újságírókhoz is átszivárgott a hír, pedig a csillagászok mindent megtettek, hogy erre a lehető legkésőbb kerüljön sor. De most már nem lehetett tovább titkolni. Bardey vezető csillagász a videó-kapcsolat során a képernyőn nézett szembe a fiatal újságíróval:

– Nézze, én ötvenöt éves vagyok, harminc éve a szakmában, sok mindent láttam már, jót és rosszat, szépet és undorítót egyaránt. De ez… semmihez sem fogható. Illetve igen, hét évvel ezelőtt volt már egy ilyen eset, 2017-ben a Hawaii-i csillagászok tapasztaltak valami ilyesmit. Akkor egy négyszáz méter hosszú, kábé negyven méter széles, szivar alakú tárgy érkezett hozzánk igen nagy sebességgel, és kiszámítva a pályavonalát kiderült, hogy nem a naprendszerünkből jött, hanem kívülről. Ráadásul hol lassabban haladt, hol gyorsabban, vagyis saját meghajtása lehetett.

– Idegen űrhajó volt?

– Erre a kérdésre manapság egyetlen csillagász sem válaszolna önnek „igennel”, de… Nos, szóval voltak olyan adatok, pályaelemek, amelyek miatt ez a lehetőség még akadémikus körökben is felmerült, ha érti, mire célzok: a világ tudományában az akadémiák a leginkább hagyománytisztelők…

– Elmaradottak, begyepesedett fejű tudósok intézményei?

– Ezt ön mondta, nem én. Visszatérve az „X”-re: két nappal ezelőtt váratlanul bukkant elő. Nem is értem, hogyan tudta megközelíteni a Földet észrevétlenül. Egyes kollégák szerint a Vénusz takarta el eddig. Ez is úgy viselkedik, mintha mesterséges égitest lenne, viszont igen nagy sebességgel húzott el a Föld mellett.

– Milyen közel járt?

– Kettőszázezer kilométerre, ami biztonsági szempontból elég nyugtalanító. De nem mutatott semmilyen szándékot, elrepült mellettünk igen nagy sebességgel, és eltűnt a Nap mögött.

– A Nap, ha jól tudom, százötvenmillió kilométerre van tőlünk…

– Jól tudja – Bardey megvakarta a fejét. Sűrű ősz haja miatt Einsteinnek is nevezték a háta mögött, de mindenki tisztában volt azzal – maga Bardey is –, hogy „agyilag” azért nem ér fel botcsinálta hasonmásával. – Két napja forr ez a kis mini-társadalom, találgatva, hogy mi is volt ez, „ki” volt, honnan jött, és hová ment, de legfőképpen: miért?

Erwin Majewski húsz éve volt erdész a Beszkidek északi oldalán, a cisnai kerületben. Ilyenkor tavasszal különösen szeretett kijárni a „terepre”, mint mondogatta a családjának. Éled minden, és míg tőlük délre áprilisban már rég tavasz van, itt a nehéz tél után a táj lassabban ébred.

Aznap a K-14-es nyiladékon ment át, volt itt egy ösvény, amit jobbára csak ő taposott, meg olykor a turisták, ezek a zajos, hátizsákos, jobbára ordibáló lények, nem tisztelnek azok semmit, legkevésbé a természetet és az erdők csendjét. Ha tehette, olykor rájuk is szólt, hogy ne riogassák a vadakat, persze a legtöbbször nem hallgattak rá. Zöld egyenruháján a jelvények sem gyakoroltak rájuk semmilyen hatást. Erwin ennek nem örült.

Már majdnem dél felé járt az idő, amikor észrevette azt az embert.

Először nem hitt a szemének. Egy magányos ember, a K-14-esben? Az illető még nagyon messze volt tőle, mégis, az erdész úgy látta, hogy rogyadozik. Furcsán megy, mintha egy kicsit tántorogna, sőt, inkább tekereg. És eleinte olyan volt, mintha nem is lenne feje. Vagy csak ő nem látta, mert a bokrok között állt, a nyiladék szélén? Még abban sem volt biztos ilyen messziről nézve, hogy férfi vagy nő az, akit lát. Előkapta a távcsövet. De bár elég sokáig kereste az alakot, nem látta. Később zajt hallott, lekapta szeme elől a műszert. Még arra gondolt: közel a szlovák határ, ami persze már csak a térképeken létezik, a valóságban nyoma sincsen, bárki átjárhat, és jönnek néha a turisták innen is, onnan is.

De ez valami más lehet, gondolta a férfi. A zaj mintha egyszerre több irányból jött volna. Lehet, hogy többen vannak? – kérdezte magától. Ez volt az utolsó dolog, amit életében tett. Mert hirtelen valami forróságot érzett, ami a teste belsejében keletkezett, úgy érezte, hogy iszonyú erő robbantja szét őt belülről…

Szétrobbantotta.

A halász, akinek neve sem volt, hiszen mindenki ismerte, és csak „Soványnak” nevezték, aznap reggel az Urmia-tó partjáról indult csónakjával. A keleti oldalon volt a kis háza. Tebrizből jöttek olykor turisták, persze mind helybeliek, irániak, mert mások mostanában ritkán járnak erre az embargó miatt. Bár a „Sovány” nem igazán tudta, mit jelent az embargó, csak annyit, hogy ha az van, mindig kevesebb pénz jut neki a kifogott halakért. Már a csónakban ült és evezett nyugat felé. Ha megfordulna, látná fent a dombok fölött Orümiyeh, vagyis a régi Urmia tornyait. Elég messze van a víztől, neki nincs kedve gyalogolni. Ha ma is fog valamennyi halat, inkább a keleti parti Gamichiba viszi, ott is van néhány vendéglős, meg a tehetősebb polgárok is veszik a friss halat. Aki nem hiszi, hogy most fogta, annak megmutatja a kopoltyúk színét.

A „Sovány” alig kétszáz evezőcsapásra távolodott el a parttól, amikor valami zajt hallott. Felhagyott az evezéssel, megfordult a padon, hogy lássa, mi okozta a zajt? Döbbenten nézte, ahogy egy emberhez hasonló lény – talán egy nő? – furcsa öltözetben, amihez foghatót még sohasem látott, lebegett a felszínen. A halász azt hitte, talán egy halott fekszik a vízen. Ott lebeg magatehetetlenül… De az a valaki mozgott, máris ott volt a közelében. A „Sovány” még annyit látott, hogy valami kinyúlik a víz alól, már nem tudta meg soha, hogy mi is volt az.

Az angolai főváros öble, a Baia de Luanda partjától a város széles utcáin zajlott a forgalom.

Helyi idő szerint déli 12.04-et mutattak az órák. Két nő és két férfi találkozott a Szabadság-parkban, nem messze az elnöki palotától, szinte a parlament és az igazságügyi palota mellett. Az egyik nő a közeli brit nagykövetségtől jött, ebédszünetük volt a titkárságon. A két férfi egyike képviselő volt Lucapa megyében, a másik helybeli. A másik nő, idős, fekete asszony a Tribunal, vagyis a bíróság jegyzőkönyvvezetője volt, most ő is ebédszüneten. Máskor is találkoztak itt, és ilyenkor egy rövid, de tartalmas beszélgetést többre becsültek, mint a hamarjában elfogyasztott ebédet.

A Rua do Casuno felől alig hallatszott valami zaj. Ezek négyen éppen egy padot kerestek, ami nem volt reménytelen a déli hőségben – persze az árnyékosak már mind foglaltak voltak. De észrevettek egyet, és arrafelé indultak mind. A padon csak egy nő ült, igaz, furcsa testtartással. Mintha még nem döntötte volna el, mit is akar: ülni, feküdni, vagy..? Már majdnem ott voltak mellette, amikor hirtelen felállt, sőt… lebegni kezdett! Függőlegesen emelkedett fel térdmagasságig, az egyik nő világosan látta, hogy elérte a pad deszkájának szélét, de attól elég messze, a levegőben volt. Aztán lecsapott. Elképzelhetetlen sebességgel repült neki az embereknek. Mintha mind a négyet célba vette volna, egyszerre! És lehet, hogy éppen ez történt. Távolabb valaki sikoltott, ő többet látott az egészből. Mi több, volt annyi lélekjelenléte, hogy az éppen a kezében tartott telefonját rájuk irányította, és döbbenetes képeket vett fel…

…Louis Ventura megdörzsölte a szemét.

– Mi a fene ez? – kérdezte hangosan, de választ nem kapott. A kis képernyőn előtte pergő harmincnyolc másodperces filmet egy pillanat alatt végignézte, először. Aztán másodszor. Most, hogy a harmadikkal is végzett, felemelte a fejét:

– Ezt honnan küldték?

Valaki a háttérből válaszolt:

– Luanda, Angola. De nézz bele a „bétába”, találsz ott is.

„Bétának” a szerkesztőség saját argójában a nem képi, tehát nem az „alfa”, hanem az írott anyagokat nevezték. Ezekhez ilyen vagy olyan okokból nem járt semmi látványosság, tehát egy tévében eleve használhatatlanok voltak, általában. De a szerkesztőknek, a szövegíróknak szükségük lehetett rájuk, ezért áradtak folyamatosan a világ minden részéről. Ventura kis keresés után rájuk bukkant a számítógépében, de egyszerűen nem tudta elhinni. Nagyon ritkán fordult elő, hogy a közvetlen főnökének szólt, hiszen van annak éppen elég baja. De most nem tehetett mást:

– Hakim, légy szíves nézd meg a képet, átküldöm, és a bétában a háromszáztizennyolcast, és a következőt. Ilyet még nem láttál.

Hakim egyiptomi volt, és ahogyan Ventura, a GLOBO világhírtévénél dolgozott már sok éve. Csak visszahorkantott valamit a házitelefonban, ami lehetett éppenséggel helyeslés, beleegyezés is, de jelenthette éppenséggel, hogy „mit képzelsz, nincs nekem időm ilyesmire!” is. Ventura nézte a szöveges részt a képernyőn:

„Aruba, Antillák, GMT 07.12 egy lefejezett halottat találtak az egyik üres strandon, valaki nem levágta, hanem letépte a fejét, és elvitte. Az áldozat testén feltehetően tengeri lénytől eredő szúrások és valamilyen ismeretlen ragacsos anyag is volt.”

„Málaga, Spanyolország, ma 08.36. A várostól öt kilométerre keletre egy úton egy gépkocsiban két nőre találtak, egyik sem élt már. Anyját és lányát borzalmas módon megcsonkították, mindkét karjuk hiányzott. Az egyik áldozatnak eltűnt a feje is.”

„India, Visakhapatnam, ma 05.14. Egy autóbuszra várakozó kilencfős családot támadott meg egy ismeretlen. Mindegyikükkel végzett…”

„Ausztrália, Darwin, 08.52. Több tanú szeme láttára egy embernek látszó lény többekkel végzett egy sétálóutcán. Két felvétel is készült arról, ahogyan az ismeretlen félelmetes gyorsasággal kaszabolja áldozatait, látszólag fegyver nélkül. Az egyik filmezőt a távolból intézte el a mobiljával együtt, ezért felvétele értékelhetetlen. A megmaradt tizenkét másodperces felvételt már leadta két ausztrál hírcsatorna, ezért nem küldtük el a Globónak…”

Megcsörrent a telefonja, persze Hakim volt:

– Figyelted az utolsó hírt? Vajon miért fogalmaztak úgy, hogy embernek látszó lény? Mit akartak ezzel üzenni?

„Hakim mindenhol és mindig üzeneteket vél találni”, gondolta Ventura, és nem volt ezzel egyedül. Senki sem tökéletes, tehát Hakim sem. Még egy pillantást vetett a „bétákra” – a floridai Tampa, a kanadai Winnipeg, a madagaszkári Tanandava, és egy kimondhatatlan és hosszú nevű magyarországi helyszínen is történt gyilkosság. Mindez ugyanazon a reggelen és délelőttön.

Hakim még mindig a vonalban volt:

– Tizenhárom helyszín eddig, összesen körülbelül huszonhét áldozat… vagy több… még most is jönnek a béták.

Ventura már tudta, mit kéne tenni, és ki is mondta:

– Állítsunk rájuk valakit, gyűjtse be, rendszerezze. Az első hírcsomag végén odabiggyesztjük még mint „kilenceseket”.

Házi nyelven a „kilences” a nem kellően ellenőrzött, mégis valószínű, nem túl fontosnak számító, ám valami okból mégis közlendő hírek neve volt. Hakim megint mordult egyet, amit Ventura beleegyezésnek vett. Körülnézett a teremben. Van itt egy csinos és már nem csitri nő, nemrégen került a hírosztályra, a feldolgozóba. Ventura kicsit felemelkedett a székről, hogy lássa, melyik asztalnál dolgozik, és meglátta. Amaz éppen feléje nézett, Ventura intett neki, és visszaült. Még alig eresztette a fenekét a székbe, a nő – Marinának hívták és valahonnan Kelet-Európából, egy szláv nyelvű országból jött – már ott állt mellette:

– Főnök?

Harmincas volt, és amikor bemutatkozott, említett egy tönkrement házasságot, egy gyereket – lányt vagy fiút, erre a férfi már nem emlékezett –, és azt, hogy szereti a kemény munkát. Naná, majd azt mondja a frissiben felvett munkaerő, hogy „utálok dolgozni, imádok lazsálni, zabálni munkaidőben”, hát persze, hogy szorgalmasnak mondja magát a lusta is.

– Figyeljen, Marina – gyorsan elmondta neki, mi a feladat, és megkérdezte, hányas gép az övé, arra máris „átlőtte” azt a bizonyos luandai filmet is. Mire Marina visszaért a helyére, el is kezdhette a gyűjtést és az elemzést.

Mert valami azt súgta Venturának: lesz még ilyen anyag éppen elég. Tehát jó döntés született, valakinek mindenképpen foglalkoznia kell ezzel!

Costa Rica nyugati, csendes-óceáni partján, Puerto Jesus előtt a nagy öbölben hányódott egy halászbárka. Éppen olyan, mint a többi: gázolajszagú, halszagú, sok vihartól százszor megtépázott motoros. Kéményén a füstök hagytak nyomot, a festéke lekopóban volt. Oldalán alig olvasható a neve, bár az itteniek enélkül is minden hajójukat ismerik, és felismerik.

Mivel a motoros már órák óta nem válaszolt a rádióhívásokra, messziről a fedélzetén nem láttak mozgást, az erős keleti szél pedig mind közelebb sodorta az öböl nyugati partjához, végre kiküldtek egy rendőrmotorost. Costa Ricának nincsen hadserege, minden feladatot rendőrökre bíznak. A motoros három egyenruhással most ért oda. Az egyik férfi megjegyezte:

– Érzem, hogy baj lesz. Olyan nincs, hogy senki se legyen a fedélzeten, és a kormányosfülke is üres.

Átdobtak egy kötelet, aztán ketten átmentek. Csak pár percig voltak odaát, aztán visszajöttek. Harmadik társuk rettenetet látott a szemükben, az arcuk is mintha megfagyott volna.

– Hívd a parancsnokságot – mondta az egyik rekedten. Nehezen küzdötte le a gátat, ami benne nőtt fel az elmúlt percekben. Néha még becsukta a szemét, de rögtön ki is nyitotta, mert a csukott szemhéja alatt már ott lapultak a halászhajó borzalmai. Kitörölhetetlenül.

– Ön szerint mi volt a fegyver?

Aki kérdezte, tábornoki egyenruhát viselt. Voltak még mellette ilyenek néhányan. A felvételt egy légitámaszpont bunkerjában vetítették eléjük, a háttér félhomályában ültek a kiszolgáló katonák. A katonai hírközlés emberei, akik korábban már esküt tettek: amit itt hallanak, azt sohasem adhatják tovább senkinek. Senkinek.

A szakértő civil volt, de otthonos ezekben a körökben. Őszülő férfi, kétszer nézte meg az ausztráliai Darwinban felvett, nagyon rövid filmet. Óvatosan jegyezte meg:

– Milyen fegyverről beszél? Lehet, hogy nem is volt fegyver.

– Ezt nem értem – a tábornok tanácstalanul nézett rá, a többi egyenruhás szintén. A szakértő a fejét csóválta:

– Szerintem ő maga a fegyver!

Hallgattak. Nem értették, nem akarták érteni. Hát elmagyarázta:

– Megnézzük lassítva is, mit látunk. Még az sem bizonyos, hogy az a valami egy ember lett volna, bár kétségtelenül hasonlított hozzá. Az egyik első végtagjával, mondjuk: a karjával hadonászott olyan sebesen, amire ilyen ember, mint önök vagy én, nem képes. Talán egyfajta sugarat bocsátott ki a testéből, azzal végzett a szerencsétlen áldozatokkal.

Álltak tovább. Semmit sem értettek, hát úgy döntöttek, hogy megnézik a tizenhét másodperces bejátszást még kétszer, háromszor. Sokszor.

A tokiói öböl fölött sirályok szálltak.

Ketten kiváltak a csapatból, és alább ereszkedtek. Tartották a távolságot egymástól, se túl közel, se távol. Keiko a komphajó tatján állt. A padon talált volna magának ülőhelyet, de elég hideg volt a szél, gondolta, állva jobb, főleg, ha időnként mászkál is egy kicsit a bal és a jobb oldali korlát között. Az idő elromlott, a tenger hullámzott. A komp Jokoszukából indult Tatejama felé, aki nem akarta megkerülni az egész nagy öblöt Csiba felé, az a kompot választotta. Mint ő is. Két órába telik, míg munka után hazaér, mégis örült, hogy állást kapott a nagyvárosban.

„Huszonkét éves vagyok, szereztem egy diplomát, és van már állásom, nem is rossz. A fizetés lehetne jobb is, de ígérték, hogy hamarosan emelnek. Persze csak akkor, ha szorgalmas leszek”, fogalmazta már a levelet haza, a szüleinek. A két öreg Keiko öccsével él Hokkaidón, az Akan-tó mellett. Földet művelnek, és így jó nekik, soha nem akartak ennél többet, vagy mást… Keikónak ez nem volt elég.

Megfordult, hogy nézze a komp mögött repülő sirályokat. Mindig követik a hajót, mert a csavarok felforgatják a vizet, kisebb-nagyobb halakat dobnak a felszínre, amire a madarak lecsaphatnak. Akkor vette észre, hogy nincs ott egyetlen madár sem. Vajon mi történt velük..? Aztán minden olyan gyorsan történt, csak azt nem tudta a lány, hogy micsoda?

Valaki ott volt mellette, tisztán érezte, de senkit sem látott. Mintha az a valaki mindig a háta mögött rejtőzött volna. Lehet, hogy ketten voltak, vagy hárman? Keiko csak a szeme sarkából látta, hogy valami történik oldalt. Fordította volna a fejét, mégsem látta, mert mintha egy erő megakadályozta volna, hogy végignézze. Ugyanakkor történt valami a felső fedélzet bal oldalán is. Valakik voltak ott, valami suhogott, egy ember mintha nagyot sóhajtott volna. Kiszállt belőle az élet?

Sikoltás, elhaló kiáltás, aztán semmi. Keiko érezte, hogy a fejében életre kel egy gondolat. Mintha valaki szólt volna, nem emberi hangon, de ő ezt is értette:

MONDD MEG NEKIK: ÁTVESSZÜK A HATALMAT!

Csak ennyi maradt meg benne, aztán elájult. Mintha azok elengedték volna, most már szabad volt. Lerogyott a fedélzetre…

…Akkor tért magához, amikor a komp partot ért. A matrózok szaladgáltak körülötte már előbb is, de nem nyúltak hozzá. A mentőkre vártak. Rádióztak a partra, és Tatejamában a mólón már több mentőautó várakozott villogó kék-piros fényekkel. Pirosba öltözött férfiak szaladtak fel a felső fedélzetre… „Már egyik sem él”, mondta valaki. Keiko érezte, hogy őt is megtapogatják, hogy vannak-e sérülései.

– Gyanús – mondta egy férfihang. – Lehet, hogy ő végzett velük?

Keiko erőtlenül tiltakozott, és mondott valamit az üzenetről. Nem tudta, hogy addigra odaért a helyi tévé riportere is, ott térdelt mellette – talán azt hitték, ő is mentős. Mikrofon és kamera szegeződött a lányra, és mielőtt bárki megakadályozhatta volna, vagy elparancsolják onnan a kamerát, már mondta is az üzenetet.

– Biztos, hogy pontosan fordították le a szöveget?

A titkár a papírlapra nézett, és még egyszer felolvasta:

MONDD MEG NEKIK: ÁTVESSZÜK A HATALMAT.

A nemzetbiztonsági tanácsadó a fejét vakarta: „Ezzel a cetlivel menjek be az elnökhöz?” Persze jól tudta, hogy be kell mennie, és bármilyen sovány is az ügy, amiről beszélnie kell, a dolgok jellege megköveteli, hogy szóljon neki. Már csak azért is, nehogy később rákenje, hogy nem szólt, és ezzel önmagát mentse a világ előtt. „Ha annyi százdollárosom lenne, ahány tanácsadót már leégettek és elhasználtak ebben a házban!”, legyintett magában.

Az Ovális Iroda előtt többen várakoztak, köztük a japán nagykövet is. De mielőtt szót válthattak volna, feltárult az ajtó, és egy titkár kiszólt:

– Az elnök úr kéreti önöket – és félreállt, míg mindnyájan besorjáztak.

…Kilenc perccel később ugyanabban a sorrendben vonult ki a négy férfi. A nagykövet dühös volt, de mert japán is volt, meg diplomata is, hát ezt nem mutatta. A két másik hivatalnok a legszívesebben káromkodott volna. Csak a tanácsadó jegyezte meg a többieknek, visszafojtott indulattal:

– Hát ezzel nem mentünk sokra.

Ez volt az ő bírálata. Az elnök az imént szinte trágár szavakkal kérte ki magának, hogy ilyen „hülyeségekkel” zavarják: „az urak talán nem tudják, hogy az én időm ennél sokkal értékesebb?”

A nemzetbiztonsági tanácsadó a folyosón igyekezett vissza a szobájába. Ez volt a hetvennyolcadik eset a három hónap alatt, mióta itt volt. Megbánta, amiért elfogadta ezt a posztot, nagyon megbánta.

Uti már látta a csordát, arrafelé igyekezett.

A számi férfi tudta, hogy ezek a rénszarvasok az övéi, némelyik tomporán világosan látta a szőrébe égetett jelet. Vagyis a tulajdonáért igyekezett. Messze még az alkonyat, de azért jobb lenne egy kicsit nógatni őket: jöjjenek az erdőszéli ház közelébe. Majd útközben figyeli őket, nem sántít-e valamelyik? Nem beteg? Felkészült arra is, hogy valamelyik nőstény vemhes, még az is megeshet, hogy itt ellik meg a szeme előtt.

Még nem kerülte meg a nyájat – nehezen mozgott a hóban, tegnap este és ma reggel megint hullott egy kisebb réteg – amikor valami furcsa dolog történt.

A réneket mintha elkaszálta volna egy ismeretlen erő. Az előbb még álltak, mind a huszonvalahányan, és Uti, a számi csak annyit látott, hogy már mind fekszenek a földön. A hóra vér folyt, sötétvörös vér. Egyik szarvas feje a másik után feküdt a földre, és többé nem mozdult. Utit egyszerre fogta el páni félelem, és harag. Mit tettek az állataival? Ezek az ő rénjei!

Valakik voltak ott mellette. Nem látta őket, de világosan érezte: ott vannak! Nagyon közel, és erejük lebénította Utit. A lapp érezte, hogy egész testében reszket. Félt, nagyon félt. Hiszen még olyan keveset élt! És azok egyike, akik őt megbénították, az agyába sugallta az üzenetet: MONDD MEG NEKIK: NE ELLENKEZZENEK, MERT AKI SZEMBESZÁLL VELÜNK, AZ MEGHAL

Davide atya, fiatal ferences szerzetes két rendtársával ment át a parkon.

A Vatikán nyugati végében, a Rádióban voltak, onnan haladtak az Etióp kollégium mellett az öreg kert egyik útján. Davide éppen megcsodálta a szép pázsitot, és annyira örült a látványnak! Most akart szólni erről. De akkor éppen a Tudományos Akadémia felé nézett, és mondott volna valamit társainak, akik hozzá hasonlóan huszonévesek voltak, és sokat sportoltak. Valami nagyon furcsát hallott a háta mögött. A Vatikán falain túl, a Monte Mario felől idehallatszott a forgalom zaja, de ez most valami nagyon más volt. Mintha két erős kéz egy szövetet tépett volna ketté, egyetlen reccsenés-szakadás… Davide megfordult, már a nyelvén volt a kérdés a délutáni meccs miatt. Valami megvillant a szeme előtt. Mintha kéz lett volna. Vagy nem az volt? Valami, ami hasonlított egy kézhez? Csak annyi hatolt el hozzá, hogy két paptársa már a földön hever, furcsán kicsavarodott végtagokkal, és az arcuk hirtelen nagyon sápadt lett. Davide szorítást érzett a torkában, alig kapott levegőt. Kétségbeesetten és ösztönösen küzdött, úgy hitte, valami őrült támadhatott rájuk – de hogyan jutott be a Vatikán falai mögé..? Egy őrült, aki gyilkol?

Ahogy fogyott a levegője, úgy harcolt egyre erősebben. Ám érezte, hogy a szorítás, ha nem is enyhül, de nem folytatódik, sőt, egy kicsit hagyták levegőhöz jutni, zihálva kapkodta, hogy minél többet juttasson a tüdejébe. Akkor megjelent a fejében egy gondolat. Tudta, hogy idegen, nem az övé, az a valaki mondja, aki fojtogatja őt. Még eszébe villant, hogy ha valamit mond, talán nem fog vele végezni, hiszen úgy nem lenne semmi értelme…

MONDD MEG NEKIK: HOLNAP DÉLBEN JÖVÜNK.

A Fekete-hegy és Rapid City városa között haladt a kisbusz.

Európai turisták hatfős csapata kereste fel Dél-Dakotát. Nyugat felé igyekeztek, egy órája indultak Rapid Cityből a Custer-csúcs felé, de az még elég messzire volt. A kanyargós úton a fekete sofőr ügyesen vezette a kocsit – majdnem minden nap jött erre, ugyanezzel a járművel. A kocsi oldalán a felirat: WINDCAVE NP jelezte, hogy a Nemzeti Park tulajdona.

A turisták európaiak voltak, és Nick számára ismeretlen nyelven beszéltek. Talán valamiféle szláv volt? Nem tudta.

Már közel jártak a hegyhez, az út emelkedett. Nem volt előttük más jármű, amikor AZ történt. Nick, a sofőr, a velük jött idegenvezetőre mosolygott:

– Mindjárt a büféhez érünk.

A szájában összefutott a nyál, ha arra gondolt, az az alacsony, feketehajú lány biztosan ma is főz kávét. Valamit tesz bele, amit mások nem, attól olyan finom?

Valami történt a háta mögött, a buszban. Nem tudta, mi az, de valami történt. A tekintete a tükörre tévedt. Valamilyen vörös gömb, talán almanagyságú, mozgott hátul. A levegőben lebegett az ülések fölött. Nick először azt hitte, ezek a vicces külföldiek csináltak valamit, vagy ez egyfajta bűvészmutatvány? De akkor mi történt az utasokkal? Úgy nevetnek, hogy mind az ülésekre feküdtek? Mert valahogy nem látta a fejüket.

Aztán még valami történt, Nick nem tudta, hogy mi az. Csak annyit érzett, hogy kezd elhomályosulni előtte a világ, gyorsan előrefordult, hogy megállítsa a buszt. Nem tudta, hogy ez végül is sikerült-e vagy sem? Vagy valaki más állította le a járművet az útpadkán? Ki húzta be a féket, nehogy visszaguruljanak az úton? A visszapillantóban már nem látta azt a piros gömböt, ami olyan volt, mint egy állat szeme. Valaki megérintette őt valamivel. Talán egy kéz volt, vagy egy szerszám… egy fegyver? Mielőtt elvesztette volna az eszméletét, megjelent egy külső gondolat a fejében, egy parancs:

MONDD MEG NEKIK: HOLNAP DÉLBEN JÖVÜNK!

Aztán csak a nagy semmi, meg a fájdalom, amely lassan elúszott a semmibe.

Greg Magron fogadta a hívást. A portáról kereste az őr, akit jól ismert.

– Doktor úr, valaki keresi.

Greg már számtalanszor mondta neki is, másoknak is, hogy ne szólítsák „doktor úrnak”, hiszen se nem orvos, se nem ügyvéd. Ő a fizika doktora, aki a részecskefizika egyik meglehetősen keskeny ágán szerezte a címet. Persze korábban, mint azt mások szokták, de ezt a szorgalmának köszönheti. „Nem vagyok zseni, csak majdnem”, szokta mondani tréfásan. Bár nem volt éppen humoros ember. Soha nem látták őt szélesen mosolyogni sem, nemhogy térdét csapkodva hahotázni.

– Ki az?

– Egy fiatal hölgy – a portás bizalmasra halkította a hangját: – És nagyon csinos.

Greg férfi volt, és bár tudós, egy pillanatra átvillant az agyán: már elég régen van egyedül. Volt egy kapcsolata, öt hónapja ért véget, azóta nincs senkije. Illetve… Itt vannak neki az elektronok, a protonok, és más részecskék, minden atommagban van belőlük éppen elég… Egyelőre velük volt kénytelen beérni. Megnézte az egyik táblázaton, hol áll az a mérés, amit éppen végzett, tudta, száznyolcvan másodpercenként ugrik egy értéket, ha csak hat percig lesz távol, akkor nem történhet semmi, nem zajlik most veszélyes folyamat. Hát csak annyit mondott:

– Megyek.

A hallban tényleg egy csinos, fiatal nő várt rá. Talán egy évvel lehetett nála idősebb, vagy fiatalabb? A nőkkel soha nem tudhatja az ember.

A lány a portásfülke előtt állt és nézte a közeledőt. Greg nyíltarcú, magas, de sovány férfi volt, az alakja csöppet sem sportos. Haját régen látta fodrász, ha ugyan valaha is. Arca csontos, a tekintetében ott ült némi megszállottság, ami ismerős volt a lánynak.

Greg közeledve előbb a lány arcát figyelte meg. Volt benne valami idegenszerűség, de nem tudta, mi az. Mintha nem pontosan másoltak volna le egy lányfejet, vagy csak az arcát? Szabálytalan lehetett. A teste viszont tökéletes, domború elöl-hátul, és a testbeszéde is szívélyes, szinte már-már baráti. Már jött is a férfi elé, szépen mosolygott, de nem vidáman. Igazából komoly volt:

– Üdvözlöm, Greg.

A fiatalember már azért is hálás volt, hogy nem „doktorozta le” őt. Hát ő is mosolygott. A lány egy pillanattal tovább tartotta kezében a férfi tenyerét, és Greg akkor valami különöset érzett, nem tudta, mi az, és hogy a lány miatt érzi-e, vagy..?

– Ugye, a következő napokban nem megy sehová?

Greg szívesen megjegyezte volna, hogy az idegen nem mutatkozott be. Megkérdezte volna, kissé régimódian, hogy „kit tisztelhetek önben, hölgyem?”, de ez olyan elavult, „öreges” lett volna. A korukhoz nem illett. Ez itt már a huszonegyedik század, aminek lassan eltelik a harmada is. Ki beszél még így?

– Nem áll szándékomban, kedves…

– Szólítson Zitának. Arra szeretném kérni, hogy legyen a helyén a következő napokban. Nagy szükség lesz önre… hm… bizonyos események miatt.

– Események? – nem értette.

– Gondolom, annyira belemerült a kísérleteibe, hogy nem is tudja, mi zajlik a nagyvilágban?

A kérdést mosoly kísérte, kicsi volt és hamar elröppent a nő arcáról. Greg többszörös zavarban volt egyszerre. Nem tudta, hová tegye ezt a semmiből előbukkant nőt, aki úgy beszél vele, mintha régóta ismerné. Ugyanakkor olyasmiket mond, amivel szintén összezavarja őt. És milyen eseményeket említ, és neki mi köze hozzájuk? Miért kellene itt maradnia?

– Számítunk önre, Greg. Holnap ismét eljövök és megmagyarázok néhány dolgot – a lány sarkon fordult, kisietett az ajtón. A portás kedvtelve nézett utána. Greg viszont sietett vissza a lifthez. Órájára nézve megállapította, hogy öt és fél perc telt el azóta, hogy kijött a laborból. Legfőbb ideje hát, hogy visszaérjen!

Marina megállt Ventura íróasztala előtt. A férfi a képernyőre meredt. Az egyik kollégája most kötötte össze az eddigi helyszíneket, remélve, hogy azokból valami kialakul – de hiába. Kusza vonalak kapcsolták össze a tokiói öblöt a Lappfölddel, és Dél-Dakotával, meg a Vatikánnal, de az egészben nem találtak logikát. Ventura már mondta is valakinek telefonba:

– Miért képzeled, hogy ha te, és mi délről nézzük a Földet, minden térképünk délről nézve ábrázolja a városokat, országokat, akkor ezt mások is így tekintik? Jó kis móka lenne fordított térképeket kiadni és árulni! El tudod képzelni, hogyan nézne ki Hollandia vagy Dánia úgy, hogy az északi határ van lent és a déli odafent. Milyen fura alakzat lenne Nagy-Britannia vagy Brazília? Hogyan festene Lengyelország úgy, hogy a keleti oldala lenne lent, és a nyugati odafent? Vagy Szaúd-Arábia, netán Oroszország északról?

Még fantáziált volna, de akkor észlelte, hogy nincs egyedül. Letette a mobilt, a képernyőről eltűnt a vonalakkal szabdalt világtérkép. Marina csak annyit jegyzett meg:

– Az emberek elfogadták, hogy a déli irány van lent. De akik nem emberek?

Ventura nagyot szusszantott. Kezdett fáradni, de nem adta fel:

– Azt sugallja, hogy ezek a valakik… nem emberek?

– Döntse el maga – a férfi elé tárta jegyzeteit. – Itt van a harmadik mondatuk, két különböző világrészben majdnem ugyanakkor „vették az adást” a szerencsétlen páciensek: „Mondd meg nekik, holnap délben jövünk!”

– Délben, délben, de mikor? És hol? A Földön minden nap egymásután huszonnégyszer van dél, minden órában, ezt mi tudjuk a legjobban, hiszen ennyiszer adjuk le a híradónkat!

Marina kék szemével nézte a férfit. Szőkés haja világított a félhomályban. A többiek neszezése most elhalt, mindenki a nagy, központi képernyőre figyelt. Az esti híradó most indult a kelet-európai régióban, ez az időzóna volt az, ahol már erősen alkonyodott. A sötétség keletről igen gyorsan közeledett a Balkánhoz, és fentebb a Balti-tenger vidékéhez.

– Főnök, ezek nem emberek – mondta Marina. Venturának rögtön kiszáradt az ajka, amikor felfogta a mondat értelmét.

Ahogyan beállt a sötétség, először csak két ponton jelentek meg, majd pár ezer kilométerrel távolabb másik három ponton. Mire közepe lett az éjszakának és sűrűsége a homálynak, tizennégy ponton bukkantak elő. Hajnal felé már harmincnál több helyen jelentek meg, de még vigyáztak, ne lássák meg őket. A legtöbbször sűrű erdőkben, mindentől távoli, kietlen pusztaságokban, sivatagokban, igen magas hegyekben lettek ott hirtelen, és váratlanul.

– Ezt ismételje meg – Louis Venturának igen jó hallása volt. Most mégsem akart hinni a fülének. Nem emberek?

Marina komoly volt, a szemében nem ugráltak vidám szikrák. Ők ketten egymás szemébe néztek, és a nő kimondta:

– Nem emberek. Mert emberek ezt nem tudták volna ilyen globálisan megszervezni. Gondoljon csak a darwini vagy a luandai videókra, főnök. Alig látni őket, és nem én találtam ki, hogy ezek inkább „embernek látszó lények”. De még annak sem mindig látszanak. Egyszerre léptek akcióba öt földrészen, és így néznek ki..? – határozottan csóválta a fejét. – Meglátja, nekem lesz igazam: ezek nem emberek.

– De hát akkor kik? És honnan jöttek ide? A Holdról? A Marsról? Vagy máshonnan?

– Vagy máshonnan – ismételte Marina türelmesen. Aztán meglepte a férfit a következő mondatával: – Nem okvetlenül egy bolygóról jöttek el, bár az is lehetséges. Jöhettek egy másik dimenzióból, másféle térből.

Hakim közeledett, és volt valami az arcán, amit csak Ventura ismert a régi időkből. „Valami fontosat tudok”-arca volt a férfinak. Marina is ott maradt mellettük. Ventura felállt a székéből, mint aki valamilyen nagy hír ünnepélyes befogadására készül. Hakim barna arcán verejtékcseppek ültek, mint aki idáig rohant a kis papírlappal a kezében.

– Egy Bradley vagy Bardey nevű csillagász nem tiltakozott, amikor a média azt kérdezte tőle: a nemrég mellettünk elszáguldott „X” nevű kis égitest lehetett éppenséggel idegen űrhajó is?

Marina és Ventura jelentőségteljesen összenéztek.