Karinthy Frigyes

MINIATŰRÖK

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-624-6

MOBI ISBN 978-963-453-625-3

TARTALOM

SHAW BERNÁT CAESARJA

VERS ÉS SZAVALÁS

ADY ENDRÉRŐL

A MOZGÓFÉNYKÉP METAFIZIKÁJA

KÁRPÁTI AURÉL: AZ ÉN ÖRÖKSÉGEM

PETERDI ANDOR VERSEI „A mélységből”

MOLNÁR FERENC: KETTEN BESZÉLNEK

HORVÁTH ÁKOS: FEKETE LANT

SZABOLCSI LAJOS: VASÁRNAPOK

SOMLYÓ ZOLTÁN: DÉL VAN

BÍRÓ LAJOS: MARIE ÉS MÁS ASSZONYOK

MÓRICZ ZSIGMOND ELBESZÉLÉSEI

ERDŐS RENÉE: ARANYVEDER

I
II
III
IV

GYÖKÖSSY ENDRE: MAGYAR MUZSIKA

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ VERSCIKLUSA: A SZEGÉNY KISGYERMEK PANASZAI

I
II
III
IV
V
VI
VII

HERCZEG FERENC: SZELEK SZÁRNYÁN

MIKSZÁTH-ADOMA, MEG OSZT’ MÉG VALAMI

SHAW BERNÁT: AZ ORVOS DILEMMÁJA A Magyar Színház bemutatója

TÓTH ÁRPÁD

SÍK SÁNDOR: SZEMBE A NAPPAL

BRÓDY SÁNDOR: A MEDIKUS Színmű három felvonásban

CSÁTH GÉZA: DÉLUTÁNI ÁLOM A Nyugat kiadása

FÜST MILÁN

I

II

III

KAFFKA MARGIT: TALLÓZÓ ÉVEK Néhány vers a „Nyugat Könyvtár”-ban

H. BATAILLE: A SZERELEM GYERMEKE

HEVESI SÁNDOR: AZ APJA FIA Négyfelvonásos vígjáték, a Magyar Színház bemutatója

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ: BOLONDOK Novellák, a Modern Könyvtár kiadása

GÁBOR ANDOR ÉS SZIRMAY ALBERT: FEHÉR KABARÉ

SZOMORY DEZSŐ: GYÖRGYIKE, DRÁGA GYERMEK

SZILÁGYI GÉZA: KÖNYVEK ÉS EMBEREK

RIVOIRE ÉS BERNARD: MON AMI, TEDDY

BERNSTEIN: AZ OSTROM

BALÁZS BÉLA: DIALÓGUS A DIALÓGUSRÓL

CSÁTH GÉZA

KÉT MOSOLY Strindberg Júlia kisasszonya előtt felolvastam a Madách Színházban

H. G. WELLS

I

II

III

MADÁCH

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

FÜST MILÁN: BOLDOGTALANOK Levél a költőhöz

HATVANY LAJOS: FELESÉGEK FELESÉGE

OSVÁT ERNŐ...

MÓRICZ ZSIGMOND: SZEGÉNY EMBEREK

IGNOTUS

ESŐ Háromfelvonásos szomorújáték, a Magyar színház bemutatója

BABITS: SZIGET ÉS TENGER Strófák prózában

ASCHER OSZKÁR

UTÓLAGOS JEGYZETEK A MOLNÁR-DARABHOZ ÉS A KRITIKÁKHOZ

KOSZTOLÁNYI: READINGI FEGYHÁZ

GELLÉRT LAJOS: EGY EMBER, AKI MINDENÁRON BOLDOG AKAR LENNI

BEVEZETŐ BABITS MIHÁLY SZERZŐI ESTJÉN

A VERS LELKE

Ó, ÉLET TÜKRE, MŰVÉSZET!

SZÍNHÁZ? MOZI?

KÉPÍRÁS

MOLNÁR: JÁTÉK A KASTÉLYBAN KRITIKÁIRÓL ÉS NÉHÁNY SZÓ ÁLTALÁBAN

A MAGYAR DRÁMAÍRÁS VÁLSÁGA

AZ ÍRÓ BECSÜLETÉRŐL

JEGYZETEK TOLSZTOJ OLVASÁSA KÖZBEN

TOLSZTOJ NAPÓLEONJA

VERSEK

DICKENS: KIS DORRIT

KÖNYV

INTERNACIONÁLIS NACIONALIZMUS

REGÉNYÍRÓ GYILKOS, GYILKOS REGÉNYHŐS Martin Lampel és Molnár Erzsébet

BALZAC: KISPOLGÁROK

TAPSOLNAK A MOZIBAN

BESZÉLŐ MOZI

FILM

TEATRO DEI PICCOLI

WAGNER ÉS A HANGOSFILM Válasz kétségekre

SHAKESPEARE A BÉKEBÍRÓ ELŐTT Egy amerikai vélemény

HAMLET, DÁN KIRÁLYFI

CHESTERTON Huszonöt éves jubileumára

VERSEK ÁRADÁSA Különös természeti tünemény

FÖLDI MIHÁLY: A MEZTELEN EMBER

1. A kritikus habozik

2. Az olvasó elindul

3. Korábbi utasok

4. Feszült várakozás

5. Faust és Szent Ferenc

6. Jón és Rosszon innen

7. Földi Mihály útja

A MAGYAR ÍRÓ Szavak Móra Ferencről

BABITS KÖNYVE AZ „ELZA PILÓTA VAGY A TÖKÉLETES TÁRSADALOM”

MÁRAI SÁNDORRÓL „A SZIGET” ALKALMÁBÓL

EGY JÓ KIS DUMA Avagy finomabban: peripatetikus beszélgetés a szellemvilágról

MIT TEGYEN AZ ÍRÓ A HÁBORÚVAL SZEMBEN? „A Nyugat ankétja”

AZ ÖTVENÉVES KOSZTOLÁNYI

HELTAI JENŐ ÚJ KÖNYVEI Az „ifjabb”

LÉLEK AZ IRODALOM TÖRTÉNETÉBEN Gondolatok Babits könyve körül

KOMLÓS ALADÁR: NÉRÓ ÉS A VII/A

FÖLDI MIHÁLY A HÁZASSÁGRÓL Földi Mihály regénye, „A házaspár”

MAGYAR ÍRÓ

A ZÖLD TINTA KIAPADT...

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

ADYRÓL

A VERSRŐL

SHAW BERNÁT CAESARJA

1. Izgatóan érdekes és új szenzáció: Plutarkhosz, Shakespeare, Mommsen után a Shaw Bernát okos és szellemes, figyelmes szemével újra meglátni Caius Julius Caesart, a műkedvelő világhódítót, emberi történetünk legkáprázóbb egyéniségét, legbonyolultabb problémáját.

Shaw nem tagadta meg magát: amúgy amerikaiasan fülön fogta a problémát, minden különösebb teketória nélkül.

– Én Shaw Bernát vagyok – így mutatkozott be röviden a problémának –, meg fogom rajzolni az ön alakját, Caius Julius Caesar, mivel ön érdekel engem, és mivel ön van olyan szellemes ember, mint én. Plutarkhosz, Shakespeare és Mommsen urak, akik szintén foglalkoztak önnel, meg fognak bocsátani nekem, ha ez a rajz némely vonásában nem egyezik majd meg azzal, amit ők vázoltak. Nevezett urak gondolják meg, hogy mennyit fejlődött azóta az írás és gondolkodás technikája, és egy csöppet se szégyelljék magukat.

2. Akárhogy forgatjuk is, annyi bizonyos, hogy a maga szempontjából igaza volt Shaw Bernátnak, amikor Caesar egyéniségét átértékelte nekünk, és minden póz nélkül állította be. Hiszen a dolog oly végtelenül egyszerű ebből a szempontból: csak szellemesen, egyszerűen és őszintén beszéljünk: értsük meg egymást. Vajon mit is akart az a Shakespeare? Azt hitte, képes lesz azon a nyelven beszélni, amelyen az igazi Caesar szólott korához? Én, Shaw Bernát, nem ringatom magam hiú illúziókban. Tekintve, hogy egy ezredév előtt, nagy sajnálatomra, nem lehettem jelen a helyszínen: bizony nem is tudhatom, milyen stílusban csevegett Caesar úr az egyiptomiakkal. De minek is az nekem? Az ő tetteiből, egyes szavaiból, Gall háború című művéből, no meg Plutarkhosz kartárs úr leírásából sikerült megismernem egyéniségét, ezt a tagadhatatlanul érdekes egyéniséget: – hát majd beállítom őt így, ahogy én látom, és miután ő már nem taníthat meg engem latinul és klasszikusul, hát majd én megtanítom őt angolul és modernül.

3. És nem lehet tagadni, hogy Shaw Bernát Caesarja jól megtanult angolul és modernül. Az igaz, egy kicsit megviselte őt a nagy filológiai fejlődés: ki ismerne rá Shakespeare pózos, félelmes héroszára? Szegény Caesar az: még hagyján, hogy nagyszerű mondásaitól, jambusaitól megfosztották: de ez a szentségtelen író a saját gondolatait mondatja el vele. Szörnyen angol ez a Caesar: hideg és okos. És szellemes, igazán, majdnem olyan szellemes, mint maga Shaw Bernát. De ez még semmi: a nevezetes az, hogy akik körülveszik, azok is angolok. Avagy nem a Wilde Oscar gőgös hedonizmusa bújt bele ebbe az Appollodóroszba? Rufio nem típusa az angol katonának? Nini, ez a Shaw Bernát milyen ravaszul vezeti a dolgokat: „Mindnyájan angolok vagyunk!” – mondja végre egy könnyed kézmozdulattal; és a harmadik felvonás végén pokoli gúnnyal tör ki belőle a hahota, mikor Caesar, beugorván a vízbe, megmenekül; és a parton remegő Britannus az öröm hevében egyszerre megfeledkezik róla, hogy ő tulajdonképpen Krisztus urunk születése előtt 48 évvel szerepel: „Hip, hip, hip, hurrah!” csúszik ki a száján, a cambridge-i football-matchek lelkes látogatójának jelszava.

4. De lássuk, mit nyújt cserébe Shaw Caesarnak kárpótlásul, amiért angollá és modernné kalapálta, és lefosztotta róla a történelmi távlat miszticizmusát. Elsősorban – és ez a legfontosabb – megállapítja róla, hogy rendkívüli intelligenciájú, nagyeszű, széles látkörű, zseniális ember, aki messze túlszárnyalja korát gondolkodásban és a dolgok megértésében. Egy-egy gyönyörű mondást ad a szájába: „Ha akad az egész világon most vagy bármikor egyetlen ember, aki megérti, hogy nincs igazad (amikor ölsz), akkor ez az ember vagy meghódítja a világot, mint én, vagy keresztre feszíti őt a nép.”

5. Nyugalmas, egész emberi lelket mutat be, mely vonzó és szimpatikus. Valami végtelenül megkapó és szép van abban a mondásban, mikor a világhódító Caesar, sikereinek szédítő magaslatáról azt tudja mondani Rufiónak, „mérhetetlen büszkeséggel” (az író szavait idézve): „Aki sohasem remélt, nem eshetik kétségbe soha. Caesar jó– és balszerencsében egyaránt szembenéz végzetének.”

6. Egészben véve, igen jó és becsületes dráma ez. Elsőrangú jellemzés mindenütt, könnyed és természetes eszközökkel, Cleopatra tizenhat éves alakja mesteri: a nagy művész virtuozitásával megrajzolva, néhány merész vonásban. Itt említem meg, hogy el tudom képzelni a darabot színpadon: nálunk talán meg is tudnák játszani.

7. Úgy látszik tehát, Shaw Bernát Caesarja igazabb és emberibb a Shakespeare Caesarjánál. Akiknek ez elég, akik meg tudnak ebben nyugodni, azoknak nem sok bajuk lesz az összehasonlítással. De mi aggódunk. Új szavak, új elméletek merülnek fel: az ember már kételkedni kezd saját ítélőképességében is. Talán nem is az igaz és emberi az, amire a művészetnek szüksége van.

Nyugat, 1909. április 1.

VERS ÉS SZAVALÁS

Hitetlenkedve még és csodálkozva, de fel kell jegyeznünk: nagy Magyarországon aktuális lett a költészet. Azt mondják – én nem tudom, igaz-e –, az emberek vesznek már verseskönyveket, beszélnek versekről, és – némelyek szerint – már disztingválni is kezdenek. Akárhogy van is, nekem már az is nagy dolog, hogy íme, szabad és lehet beszélni versekről, hogy például megírhatom ezt a cikket, és nem kell szégyellenem magamat érette, sőt talán lesznek, akik el is olvassák. Jó az ilyen megfigyeléseket kinyilatkoztatni: mert ha megfelelnek a valóságnak, rendben van úgyis – s ha nem, legalább Macbeth-jóslatul szolgálhatnak, mely előidézi azt, amit megjövendöl.

Megindult szívvel írom tehát le érzésemet: szép és új verseket adott minekünk az ifjú Magyarország. Megnemesült és differenciálódott lelki élmények nyilatkoznak meg megnemesült és differenciálódott művészettel. Szinte naponként olvasok egy-egy gyönyörű sort, melynek ritmusát merengve, öntudatlanul veri vissza a lelkem: – és ajkam hangtalanul mozogni kezd ilyenkor. Megindult szívvel ismétlem el magamban a sort, hogy érezzem és élvezzem hangulatának és formájának zenéjét.

Egy ilyen alkalommal gondolkodtam azon, hogy ezzel a belső utánamondással valami hiányérzetet elégítek ki tulajdonképpen – enélkül nem lenne teljes a művészi gyönyörűség. Eredményre jutottam, melyet a következőkben próbálok elbeszélni.

Magában véve tehát nem teljes és befejezett a leírott vers, éppen úgy, mint édestestvére, a zenemű nem fejezte be hivatását, mikor még csak a papíron van. Természeténél fogva olyan valami a vers, amit elő kell adni. Ritmus és hangulat, indulat és érzés – oly dolgok ezek, melyek világosan és kifejezetten interpretálásra várnak, s csakis azzal fejezték be hivatásukat, éppen úgy, mint a zenemű. Oly természetes és egyszerű ez, csodálatos, hogy nem mindenki fogja fel így. Hiszen a versműfaj éppen úgy született, mint a zene: a költő ajakán, drámai előadásban. Később megtanulták leírni. De a leírott vers, ebből a szempontból, annyi csak, mint a kotta a zeneműnél, megrögzítésére szolgál annak a művészi hatásnak, mely csak előadása által érvényesül. Azt mondják – lehet, nem tudom –, hogy a képzett zenész úgy tudja élvezni, olvasván a kottát, mintha előadva hallaná. Ehhez hasonlítanám a versolvasás gyönyörűségét is, de ez csak megerősíti elméletemet, hogy a vers általában előadni való műalkotás, s tulajdonképpeni célját a helyes előadásban éri el, melyben érthetővé és kifejezetté válik mindaz, melyre az írás csak utal.

S itt érdekes fordulatra nyílik alkalom. Új versekről szólottunk volt, és új versíró művészetről. Az volt a panasz sokszor, hogy az új verseket nem lehet megérteni. Szabadjon nekem ennek a tünetnek egyik okát abban keresnem, hogy az új versíró művészettel nem fejlődött ki párhuzamosan egy új verselőadó, szavalóművészet, mely értelmet és célt adna ezeknek az új és érdekes vershatásoknak. (Itt behozom, hogy a vers-szavalóművészetet megkülönböztetem a színjátszó művészettől: emennek már megvolt a szecessziója.) Elfelejtve a versírás fent vázolt, tulajdonképpeni célját: az utóbbi időben nagyon elhanyagolódott és megvetődött a szavalás. Keveset és rosszul szavalnak nálunk: színészek és dilettánsok a romantikus és realisztikus iskola eszközeivel dolgoznak, márpedig ezek az eszközök nem valók a mai, impresszionista versekhez, éppen úgy, ahogy Wagnert nem lehetne clavecinen előadni. Így aztán természetes, hogy nem értik meg az új hatásokra szánt verseket. Ady-műveket hallottam szavalni múltkor valahol, színészektől és színésznőktől: – borzasztó volt.

Gyilkolták a külső és belső ritmust; szentimentalizmust, nagyképűsködést vittek bele a sorokba. Az új szavalóművészet differenciáltabb és mélyebb hatásokkal operál: – mert így simulhat csak hozzá a differenciáltabb, új költészethez. Új, nagy jelentőségű lehetőségeket talál és kér kölcsön a többi művészetektől (zenei, festői, világítási hatás). De erről külön lehetne és kellene beszélni.

Hanem egy bizonyos: divatba kell hozni a szavalást, mint ahogy divatba hozták a verseket. Esténként ezrivel tölti meg az intelligens közönség a hangversenytermeket: – miért ne lehetne éppen úgy szavalóestéket, verskoncerteket rendezni? Gyönyörű hatásokra nyílik alkalom rendezésben, kiállításban. Ez nem megmosolyogni való buzgólkodás, amint hogy nem is olyan bolondság az, amit a müncheni Elf Scharfrichter csinál, legalább tendenciájában. Maria Delvartot, Henryt hallottam szavalni múltkor Nagy Endre kabaréjában: – mondhatom, elsőrangú művészi gyönyörűség volt. Tehetségek mindig voltak és vannak – alkalmat kell csak adni nekik, hogy megnyilatkozhassanak.

Szeretném, ha alkalmam volna vitatkozni erről a kérdésről: a vélemények csak előbbre vihetik az ügyet. Annyit már most is erősen érzek, hogy költészetünknek becsületes és komoly szavalóművészet kibontakozására van szüksége, mert csak azzal együtt érhet el igaz és művészi hatást.

Nyugat, 1909. június 1.

ADY ENDRÉRŐL

Sokáig, fellépésétől kezdve szinte egészen a legutóbbi hónapokig volt egy motívum az Ady Endre költészete körül támadott kultuszban, amellyel kibékülni nem tudtam, és amely megzavarta a vele való foglalkozás gyönyörűségét. Most, úgy tetszik, egyszerre rájöttem valamire, új, igazabb szempontot találtam, és ez megnyugtató érzéssel tölt el. Egészen egyszerűen és őszintén szeretném ezt elbeszélni: – nem tudom, nem vagyok képes megérteni, miért lehetne Ady Endréről csak a zavaros, misztikus rapszódia réveteg műdadogásával tárgyalni?

Aprógyerek korom óta hóbortos, beteg bolondja vagyok a verseknek. Zokogó dalok mérge át– meg átitatta a lelkemet, és igen-igen nagyon értek ehhez a lelki toxikológiához. Világosan emlékszem arra az intenzív, mély hatásra, amit az Ady Endre muzsikájának első akkordjai keltettek a szívemben. Igaz, bátor és fájó hangok voltak, és új hangok is, igen – (de hát miért, miért volna az a legfontosabb, hogy újak?) Hanem aztán úgy jött, hogy nem ismertem ki magam többé. Az ouverture egyszerre összekuszálódott: nem akart kibontakozni: mellékhangok származtak – egyre ismétlődött valami, újra és újra a nyitány motívuma, harsogva vadul, fenyegetőleg, végre már keserű makacssággal, a zenekarból. Csodálkozva kaptam föl a fejem; aztán körülnéztem. Honnan e zavar?

Művészi, költői érzések zenekara helyett harcos trombiták állottak csatasorban. Civakodó, fenekedő csatakiáltások gomolyogtak egybe: és én elhűlve, bámulva láttam alakulni ezt a csoportot, elöl az új költővel, aki keserű daccal vitte előre a zászlót. Mi ez? Verekedni akarnak ezek? Kivel, mivel? Hogyan? Elöl az új költő ment: a verseiért verekedett.

Hát ez volt, amit sokáig, igen sokáig képtelen voltam megérteni akkor. Most már tudom: a nézőpontom volt hamis. Forradalomról beszéltek. Hogyan? Forradalom: de miért? Egypár új vers miatt. De hisz ez képtelen, ostoba és gyerekes dolog: jelszavakat kiabálni, felfordulásról beszélni, azért, mert valaki, egy mély és érdekes ember újféle szavakban és újféle érzésekkel valamit dudorászott maga elé. Ez lehetetlen, értelmetlen és zagyva félreértése a dolgok jelentőségének, vagy a legjobb esetben sivár közgazdasági jelenség, a fiatalok küszködése az öregek ellen, a megélhetésért. Hogyan lehetne másképp verseken hajba kapni? Aztán itt van maga az ember: néhány gyönyörű akkordja után teljesen abbahagyja az alkotást, kilép önmagából, hogy azok közé álljon, akik síkraszálltak érte; – egész tehetségét az önmaga kultuszának szenteli; nem közvetve, művekkel bizonyítva zsenijét, hanem közvetlenül azzal, hogy folyton az önmaga csodálatának mámorát írja; különös, újszerű allegóriákban egyre csak arról szólván, hogy micsoda jelensége ő a Kornak, ő, a sok ezer éves áloé-nemzedék első és utolsó virága, aki hadakozni és rombolni jött ide. Hadakozni: de mivel?

Első csodálkozásom után az a világos érzésem volt, hogy itt valami nincs rendben, vagy én rosszul fogok fel valamit. Mert hát mi köze van a költés művészetének verekedéshez, pártokhoz, hosszú cikkekhez, a művész önmaga iránt táplált – bár teljesen jogos és érthető – csodálatához? A költés művészetének versekhez, szép versekhez van köze, és semmi, semmi, semmi egyébhez. Hogyan van hát akkor, hogy Ady Endre mégis újszerű, mély hatással van reám is, jóllehet tulajdonképpen nem is versek azok, amiket ő ír, hanem (szigorúan véve) arról szóló rapszódiák, hogy ő milyen nagyszerű és új verseket írhatna, azzal a zsenivel, melyet magában érez.

És ekkor rájöttem arra, hogy nekem a nézőpontom volt hamis: a koordináta-rendszer középpontját át kell helyeznem magamból őbelé: – és egyszerre érthetővé lesz a csatazaj is, a kultusz is, az öncsodálat is.

Mert a legfontosabb Ady Endre költészetében nem is annyira az ő versei – melyeknek egy része, az igazak, őszinték, azok, melyek nem a nietzschei hatás kultúrtermekéi, irodalmunk kincsei közé került –, hanem ő maga, az egzotikus és fantasztikus áloévirág, mely az önmaga képét bámulja a Lét vizeinek titokzatosan sötétlő tükrén. Világosabban és ridegebben szólván: az a lenyűgöző és szuggeráló hatás, amit mireánk, költészet-bolondjaira Ady Endre egyénisége gyakorolt, ebben az egy szóban fejezhető ki: karrier. Ady Endre igazi, megkapó költőkarriert csinált, iskolát alapított; megbolondított, összezavart, szuggesztív erővel magába szédített egy csomó versfaragót, éreztette az erejét – és ez mámorral töltötte el őt, és ezt a mámort mi is érezzük. Nem a versek tehát – mert soha versek, ilyenféle versek, forradalmat nem idézhetnek elő –, hanem az önelragadtatásnak ez a mámoros, zarathustrai érzése bűvölt el minket, csüggedteket és kételkedőket, mely Ady Endre egzotikus lényéből áradott ki versein keresztül. Az bűvölt el minket, az a mámor, amelyet a költő érezhet, mikor magasan a bámuló és tompa emberek fölött látja szárnyaló zsenijét.

És mindez igen egyszerű és természetes igazság: ha nem is így, de alapjában és öntudatlanul mindnyájunkat ez az érzés köt a karriert csináló költőhöz. És ez jól és becsületesen van így: lírai költőnél nem a mű, hanem az ember fontos, aki szuggesztív erővel hat reánk. Mert nyilvánvaló – és ezt akartam végeredményben levezetni –, hogy nem miértünk van az effajta költő, hanem mi vagyunk őérette: hogy keretet alkossunk határtalan szubjektivitásának; zajjal, pártokkal, jelszavakkal; hogy csodálatos és önmagának oly titokzatos lelkét bevilágítsuk a dicsőség részegítő aranyával: hogy elébe tartsuk az ő hatásának ragyogó tükrét, amelyben riadtan és mámoros szívvel látja meg önnönmagát.

Ady Endre azt írta egyszer: „A verseinket nem olvassák, ha olvassák, nem értik, s ha értik, annál rosszabb.”

Ez igaz. Ady Endrét nem érteni, hanem csodálni és szeretni kell.

Nyugat, 1909. június 1.