A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Pam Godwin: One is a Promise (Tangled Lies #1), 2017

Copyright © 2017. One is a Promise by Pam Godwin.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Fordította: GOITEIN ZSÓFIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágyakra hangolva, 2018

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-93-4

AJÁNLÁS

Az olvasónak.

Ha úgy érzed, a könyv hatására más
ritmusra ver a szíved, táncolj a ritmusra.
Ne hagyd abba!
Köszönöm, hogy elolvasod a könyveimet.
Hálás leszek, ha ajánlod őket a barátaidnak
és az ismerőseidnek.
Köszönöm, hogy hiszel bennem!

első fejezet

a jelen

Úgy remeg a kezem, hogy kiejtem a rúzst, ami hatalmasat koppan a mosdótálban. A francba! Bármelyik pillanatban megszólalhat a csengő, én pedig itt szerencsétlenkedem. Mellkasom feszül a nyugtalanságtól, a bánattól és a bűntudattól. Csak a szokásos.

Lélegezz, Danni! Nyugalom! Az egész egyetlen éjszaka. Nincsenek elvárások. Nincsenek ígéretek.

Megmarkolom a mosdó két oldalát, és belebámulok a tükörbe. Arcom meggyötört és beesett. Jó ég! Legutóbb a polgármester karácsonyi táncmulatságán voltam ilyen feszült.

Felemelem a kezem, és megszagolom mindkét – ragacsos – hónaljamat. Legalább szaga nincs.

Aztán megigazítom a pánt nélküli ruhámat. Lehet, hogy túl sokat láttat? Ahogy lenézek, rájövök, hogy leginkább a mellbimbóm látszik.

Muszáj felvennem egy melltartót. Annak viszont kilátszik a pántja. Másik ruhát kell vennem. Van még idő?

Megszólal a csengő, melynek hallatán összeugrik a gyomrom.

A francba! Ez nem lehet. Még nem vagyok kész.

Bár soha nem is leszek.

Megmarkolom a rúzst, és gyorsan kipingálom magam. Aztán teszek egy kis Nag Champa parfümolajat a nyakamra és a csuklómra.

Kicsit felhúzom a földig érő szoknya alját, kimegyek a fürdőszobából, és egy pillanatra megállok az előszobában. Becsukom a hálószobám ajtaját, és az üvegkilincsre teszem a kezem. Ha lesz is szex ma éjjel, azt garantáltan nem abban az ágyban fogom művelni, amiben Cole-lal háltam.

A jobbra található vendégszoba tele van balett-trikóval, tüllszoknyával és flitteres melltartóval. Ennek a szobának nyitva hagyom az ajtaját.

Két lépés választ el a konyhától, de én balra kanyarodom, az étkező felé. Itt nincs bútorzat, cserébe viszont egy Harley Davidson áll a szőnyeg kellős közepén. Olyan fényes és tiszta ez a motor, amilyen az érkezésekor volt. Ez az egyetlen dolog, amit gondosan karbantartok.

Végigsimítok a bőrülésen, majd sóhajtok egy nagyot. Borzasztóan hiányzol!

Ahogy beszűrődik a fény az ablakon, megcsillan az ezüstgyűrűm. Visszarántom a karomat, és átteszem az eljegyzési gyűrűt a bal gyűrűsujjamról a jobbra. Sokszor kínozom magam azzal, hogy átteszem a gyűrűt az egyik ujjamról a másikra. Így tesztelem az elszántságomat. Rég nem kéne hordanom, de ha egyáltalán nem lenne rajtam a gyűrű, végképp szembesülnöm kéne a ténnyel, hogy az a korszak lezárult.

Apró lépések.

Keresztülmegyek az előszobán, aztán irány a bejárati ajtó. Belenézek a kukucskálóba.

Ahogy látom, a randipartnerem keze a nadrágja zsebében, közben meg felfelé bandzsít. Vajon a lepattant ereszcsatornámat nézi? Ha jól emlékszem, ez a pasi burkolással foglalkozik.

Mark Taylor.

Pont úgy néz ki, mint a húgom által küldött képen. A húszas évei végén jár. Tiszta, ápolt. Vékony, akár az ajkai. Szőkésbarna haja az álláig ér. Jóképű, de messze nem annyira, mint Cole.

Állj!

Ismét veszek egy mély levegőt, aztán mosolyt erőltetek az arcomra, és kinyitom végre az ajtót.

– Szia!

Teste pattanásig feszül, majd alaposan végigmér.

– Te vagy Danni Angelo?

– Igen.

Hátralépek, aztán gyorsan beletörlöm a ruhámba a tenyeremet.

– Gyere be! Már majdnem kész vagyok.

A fickó továbbra sem mozdul. Mintha odaragasztották volna a cipőtalpát a kőre.

– Hú! Te… Sokkal csinosabb vagy élőben – mondja, miközben a szája elé kapja a kezét.

Milyen képet mutathatott Bree?

Húgom eltökélt szándéka, hogy fellendíti a nem létező szerelmi életemet, ezért hagytam, hogy összeboronáljon a férje egyik haverjával. Semmit nem tudok erről a pasasról. Nem is igazán érdekel. Csak túl akarok esni a dolgon, hogy a tesóm végre leszálljon a témáról.

– Úgy értem, a fénykép alapján is azonnal randizni akartam veled, bár Danni Angelo az életben sokkal dögösebb, mint a fotón – teszi hozzá, és megint alaposan végigmér. Aztán megáll a mellemnél.

– Köszönöm – válaszolom, és kezdem magam kellemetlenül érezni.

Miért stíröli a mellemet? Rajtam nem sok hús van, ami említésre méltó. Főképp nem olyan, amit ennyire bámulni kéne. Talán a bimbót nézi. Lefelé pillantok, és beigazolódik a sejtelmem.

Úgy tűnik, a pasas időközben kizökkent a kábulatból, és belép az előszobába. Megfordítom a gyűrűt a jobb gyűrűsujjamon, miközben ő végigméri a kandallót, a piros bársonykanapét, a narancssárga karosszéket és a lila szőnyeget. Az asztalon lévő képet átugorja a tekintetével. Ez az egyetlen dolog, amit nem tudok félretenni a mai randevú kedvéért.

Vágyakozva nézem a képet. Ez a kedvencem Cole-ról és magamról. Három éve készült a Busch Stadionban, amikor megnéztük a St. Louis Cardinals baseballcsapat meccsét. A jegyeket Cole vette, meglepetésként.

– Az igen! – mondja Mark, és elindul az étkező felé.

– Tessék?

Elengedem a baseballal és Cole-lal kapcsolatos emlékeket, és követem Markot.

Összevont szemöldökkel méregeti a járgányt, aztán körbejárja.

– Tudsz motorozni?

Inkább azt tudom, hogy kell hátul ülni közvetlenül a férfi mögött, aki hátrahagyta ezt a járgányt.

– Nem – válaszolom mosolyogva. – Csak megtartottam.

Kihúzom magam, aztán az előszoba felé veszem az irányt.

– Felveszek egy cipőt, és…

– Gondolkodtam – kezdi, aztán zsebre tett kézzel közelít felém. – Mi lenne, ha inkább itt maradnánk? – kérdezi. – Rendelnénk valami kaját, és… – teszi hozzá széles vigyorral az arcán.

– Aztán megismerhetnénk egymást anélkül, hogy túl kelljen ordítani az étterem zaját.

– Nos. Öhm…

Mondjuk én is jobban szeretek otthon lenni, mint elmenni valahová egy férfival, akit egyáltalán nem ismerek. Ha rosszul sül el a randi, könnyebb itthonról kitessékelni, mint mondjuk az éjszaka közepén lelépni valahonnan, és taxit fogni.

Attól eltekintve, ahogy végigmért, udvariasnak és szerénynek tűnik. De mi van, ha alábecsülöm, és kiderül, hogy rossz szándékú? Vajon nála az otthon maradás egyenlő azzal, hogy szexelünk? Mondjuk az sem lenne rossz. Mi tagadás, égető szükségem van rá, hogy végre ismét érezzem egy férfi jelenlétét a lábam közt.

Mondjuk érzelmileg egyáltalán nem vagyok rá felkészülve. Már a gondolat is taszít, hogy Cole-on kívül bárkivel intim kapcsolatba lépjek.

– Csak egy ötlet, Danni. Ha te inkább… – válaszolja, és zöld szemével mélyen a szemembe néz.

– Három éve nem randiztam.

Aztán a fejemhez kapok, és átkozom magam, hogy ezt bevallottam.

– Nem tudtam. Ez esetben inkább menjünk házon kívülre – javasolja egy kedves mosoly kíséretében.

– Nem úgy értem – válaszolom, és a hajamba túrok, hogy kifésüljem a szőke fürtöt az arcomból. – Csak egy kicsit ideges vagyok. Ráadásul kijöttem a gyakorlatból. Már azt sem tudom, hogy működik az ilyesmi. Már az első randin szexelni kell?

Még a szája is tátva marad a meglepetéstől, miközben sűrűn pislog. Aztán megköszörüli a torkát, és így szól:

– Te nem vagy az a kertelős fajta, ugye?

– Nem mondhatnám. Kérsz egy sört?

– Persze. Amúgy a kérdésedre válaszolva: nem várom, hogy lefeküdj velem ma éjjel. De nem fogok hazudni: vonzódom hozzád – teszi hozzá, miközben követ a konyhába.

Fejemet a hűtőbe dugom, aztán átnéztek a vállam fölött. Látom, hogy a fenekemet nézi, aztán gyorsan elkapja a tekintetét. Nem zavar. Keményen dolgozom, hogy karbantartsam a testem, úgyhogy örülök, ha ezt valaki észreveszi, mi több, értékeli.

Átnyújtom neki a sört, és magamnak is nyitok egyet.

– Nagyon kellemes itt. Beszélgethetnénk anélkül, hogy kiabálni kéne a hangzavar miatt. Ha gondolod, rendelek pizzát. És nem kell szexelni. Jó lesz?

– Tökéletes.

Megragadom a telefont, és elindulok a két konyhapult által határolt területen. A konyha másik ajtaja felé biccentek, hogy jelezzem neki az irányt.

– Tetszik a stílusa – mondja, és végigsimít a zöld konyhapulton, aztán a színben hozzáillő, ugyancsak zöld szekrényen, a zöld csempén és a sárga virágos tapétán.

A házat öt éve vettem egy idős hölgytől, aki a hetvenes évek óta nem végzett rajta felújítást. Apránként, lépésről lépésre kezdtem a renoválást. Szobáról szobára haladtam, de a konyhára és a fürdőszobára már nem maradt pénzem. A vintage zöld szobák nagyon a szívemhez nőttek.

– Én is szeretem – válaszolom, miközben tartom neki az ajtót, aztán a ház végében található, utólag hozzáépített helyiségbe lépek.

Annak idején ez volt a kedvencem. A tükrök a plafonig, a balettrúd faltól falig ért, a lakkozott faburkolatot pedig életem legboldogabb időszakában tették a padlóra. Az általam ismert leggondosabb, legszeretőbb ember ütötte be az összes szöget a falba.

Mark kortyolt egyet a sörből, majd feltette a kérdést:

– Szóval itt történnek a csodák?

Sok csoda történt itt, de még az előtt, hogy az egész világ megváltozott volna számomra.

– Tánciskolát üzemeltetek.

Cole-lal rengeteget szeretkeztünk ebben a helyiségben. Olykor gyengéd, máskor heves és vad szexuális életet éltünk. Most, ahogy elnézem a repedéseket a padlón, a karcolást a burkolaton és a tükrök egyikén tátongó lyukat, belém hasít a fájdalom. Rosszabb napjaimon a sírógörcs kerülget, ha beteszem a lábam ebbe a helyiségbe. Ma este olyan… elveszettnek érzem magam.

– Komolyan? – kérdezi Mark, miközben a terem közepén lévő rúdra mered. – Muszáj táncolnod.

– Inkább nem.

Három éve nem nyúltam a rúdhoz.

– Kérlek.

Látom, hogy pajzán gondolatok járnak a fejében. Egy szót sem szól, de az ajkát nyalogatja.

– Nem vagyok sztriptíztáncos.

– Az adatlapod szerint tánctanár vagy, de azt nem tudtam, hogy ilyet is tanítasz.

Odamegy a rúdhoz, és megnézi, milyen erős.

– Ez egy sztriptíztánchoz való rúd.

– Igazán nem akarlak lelombozni, de szalontáncot, jazzbalettot, klasszikus balettot és táncos kardioedzést tartok.

Kétszer egy héten hastáncolok is a Bissara nevű marokkói étteremben, de ezt inkább nem osztom meg Markkal, nehogy a végén ott töltse az estéket. Főképp, miután fogalmam sincs, hogy végződik a randink.

– Az óráimon mindenki kulturált öltözékben jelenik meg.

A tükör felé fordulok, és azonnal igazítok a testtartásomon. Annak ellenére, hogy épp nem táncolok, nagyon ügyelek a helyes tartásra. Ez afféle táncosmánia.

– A rudat izomerősítésre használjuk.

Nem hazudok, de ez nem a teljes igazság. Cole jó értelemben véve perverz volt, ezért sztriptízhez is használtam a rudat.

Hirtelen úrrá lesz rajtam a fájdalom.

– Erre – mondom Marknak, és kinyitom a hátsó ajtót. A ház oldalától induló keskeny ösvényre lépek.

Mark követ, és bólint, amikor megpillantja a néhány méterre parkoló sárga MG Midget kabriót.

– Milyen évjárat?

– 1974-es.

Hajamat szanaszét fújja a lágy szellő, ezért egy kicsit összefogom. Közben élvezem a kellemes, késő tavaszi időt.

– Nagyon szeretem, amikor le lehet húzni a tetejét.

Még mindig imádok úgy vezetni, hogy fújja az arcomat a szél. Majdnem olyan jó, mint hátul ülni a motoron.

Mark végigmegy a köves úton, és a kovácsoltvas pad felé veszi az irányt. Egy hatalmas, százéves tölgy áll az udvar közepén, ami árnyékot vet az ülőalkalmatosságra.

– Mióta van nálad? – kérdezi az autóra pillantva, majd alaposan szemügyre veszi az ülést. – Nagyon jó állapotban van – teszi hozzá.

– Hat éve vettem a Washingtoni Egyetemen.

Közelebb megyek hozzá, miközben a sörömet szorongatom. Közben gombóc nő a torkomban, úgy izgulok.

– A Washingtoni Egyetemre jártál?

– Igen. Ott szereztem a tánctanári diplomámat. Huszonkét éves voltam, amikor megvettem a kocsit. Úgyhogy… elég régen van nálam. Majdnem mindent ki kellett rajta cseréltetni, hogy működjön. A tél alaposan kikezdte a karosszériát, de még ennek ellenére sem sikerült rávennem magam, hogy eladjam a verdát.

Nem engedhetek meg magamnak egy új autót. Nem, mintha ez lenne a legfontosabb. A Midget elvisz oda, ahová kell, úgyhogy nem izgatom magam.

– Mindig St. Louisban éltél? – kérdezi.

– Igen. A húgom és a családja tíz percre lakik tőlem. A szüleim néhány éve Floridába költöztek. És te?

– Itt születtem, és itt nőttem fel. Amúgy sok család szóródik szét errefelé.

Kellemes beszélgetésbe kezdünk. Rendelünk pizzát, és jó néhány sört megiszunk. Már nem is tudom, mennyit iszom, de abban biztos vagyok, hogy átléptem a határt, mert érzem, ahogy elnehezülnek a végtagjaim, és izzadok.

Mark társaságában kellemesen telik az idő. Vonzó a mosolya, és mellette még a sör is jobban ízlik, mint általában.

Az idő előrehaladtával egyre közelebb csúszik. A végén olyan közel jön, hogy a combunk összeér.

– Milyen parfümöt használsz? – kérdezi, miközben a nyakam és a vállam közti területet szimatolja.

– Ez Nag Champa olaj – válaszolom.

Hátrahajtom a fejem, és libabőrös leszek, ahogy megérzem a bőrömön a leheletét.

– Jó illatod van. Édes és izgató – teszi hozzá, majd végigsimít a kulcscsontomon. Aztán megérinti a nyakamat. – Nagyon kellemes. – A másik kezét az ülés támlájára teszi, és átkarol. – Szeretnélek megcsókolni.

Ahogy mellette ülök és hallgatom a tücskök ciripelését, miközben egyre bódultabbá válok az alkoholtól, én is ugyanezt szeretném.

Megfordulok, és egy hajszálnyit közelítem az ajkam az övéhez, de nincs bátorságom a továbbiakhoz. Túl sötét van, és alig látom az arcát. Bárki lehet.

Akár Cole is, legalábbis egy csók erejéig.

Kinyitom a számat, és felgyorsul a légzésem, ahogy közelít. Ajkával megérinti az enyémet. Megfogja a hajamat. Megsimogatja a nyakamat. Lehunyom a szemem, és odaképzelem a tetovált, izmos testet, és azt a bizonyos mosolyt.

Mark mély levegőt vesz, és nyelvét óvatosan bedugja a számba. Tétovák a mozdulatai. Mintha várna valamire. Egyáltalán nem olyan, mint Cole.

– Csak bátran. Ne fogd vissza magad – suttogom.

Közelebb jön, fölém hajol, és beljebb dugja a nyelvét, hogy jobban elérje az enyémet. Próbálok úgy helyezkedni, hogy jobban érezzem, ahogy a nyelvük kergetőzik, aztán feladom, mert nem esik jól. Mintha vezetni akarnám ahelyett, hogy követném, ráadásul befeszülök ahelyett, hogy átadnám magam az élvezetnek. Csakhogy itt nincs élvezet, mert az ajka túlságosan vékony és puha. Az állkapcsa túl hegyes, a válla pedig csontos.

Átengedem magam, és reménykedem, hogy sikerül ehhez a fajta csókhoz is gond nélkül hozzászoknom. A remény azonnal szertefoszlik, amikor a lábam közé nyúl, és csak a hosszú szoknya akadályozza meg.

Soha nem voltam prűd, mégis eszembe jut, miért nem volt igazán hosszú kapcsolatom Cole előtt. Számomra elengedhetetlen a vonzerő, Cole pedig nagyon jól tudta, hogy elég egyetlen pillantás, és máris levett a lábamról.

Csak ezután környékezett meg.

Túl kell tennem magam rajta. Ezt nagyon jól tudom, épp ezért félreteszem az érzelmeket, és úgy döntök, csak a szexre koncentrálok. Nem kell fantasztikusnak lennie. Még csak jónak sem. Csak túl kell rajta esni, és kész.

Ezek után hagyom, hogy Mark a ruhán keresztül taperoljon, és próbálom rávenni a testemet, hogy engedelmeskedjen.

Tíz perc fogdosás és esetlen csókolózás után a puncim száraz és érzéketlen marad, az érzelmi állapotom pedig a nullával egyenlő.

Ez tényleg én vagyok? Annyira összezavarodtam, hogy képtelen vagyok megtalálni a jót az utamba kerülő férfiakban?

Véget vetek a csóknak, és Mark vállához szorítom az ajkamat. Aztán diszkréten letörlöm a nyálát a számról.

– Hozok még egy sört. Kérsz?

– Igen.

Gondolom, azt hiszi, nem látom, ahogy megigazítja a farkát a sötétben, mert elég kiábrándítóan babrál a nadrágjában.

Felveszem a telefont az asztalról, és gyorsan bemegyek a házba. Amikor a konyhába érek, felhívom Breet.

Húgom azonnal felveszi.

– Tudtommal randid van.

– Nem működik.

– Melyik résszel van a gond?

– Az összessel. Kedves fickó, de nem érzek iránta semmit.

Hatalmasat sóhajt.

– Nagyjából tíz perce ismered.

– Két órája. Nincs kémia. Nincs szikra. Semmi. Az égvilágon semmi.

– Adj neki egy esélyt! – A háttérben hallom, hogy valami összetörik, ő pedig kiabálni kezd. – Kicsim, mondtam, hogy azt ne vedd le!

Aztán visszatér hozzám, és így szól:

– Próbálj nyitott lenni, Danni. Az ilyesmihez idő kell.

– Annak idején elég volt néhány másodperc, hogy vonzódni kezdjek…

– Ha kimondod a nevét, falnak megyek!

– Próbálkozom, Bree.

Lekönyökölök a pultra, és átteszem az eljegyzési gyűrűt a bal kezem gyűrűsujjára.

– Ez a fickó… Nem illik hozzám.

– Vonzónak találod?

– Kedves.

– Tehát kedves és vonzó. Akkor jó lenne, ha nem növesztenél pókhálót a vaginádra. Inkább hagyd, hogy a pasas tegye a dolgát.

– Nem tudom, hogy taníthatsz elsősöket, ha ilyen mocskos a szád.

– Csak azt akarom, hogy élvezd az életet, Danni. Gondolj arra, milyen szuperorgazmusod lehetne, ha nem kéne azon aggódnod, hogy kitart-e az elem. Tudod még egyáltalán, milyen az, amikor nem egy kütyü juttat el a csúcsra?

– Igen – válaszoltam.

Amikor eszembe jut, mindig mardos a vágy.

– Akkor pattanj fel a farkára – mondja nemes egyszerűséggel a húgom, aztán leteszi a telefont.

Kikészülök.

Ha így folytatom, magányosan halok meg, egy olyan férfira várva, aki soha többé nem tér vissza.

Nagyot sóhajtok. Ez csak szex. Vagy még az sem. Mindenesetre ha Markkal vagyok, legalább nem egyedül tengetem az időt. Szükségem van a társaságra.

Néhány perc agonizálás után visszamegyek az udvarra, miközben a szívem a torkomban dobog.

– Elfelejtetted a sört – szól Mark, és közeledik felém.

A francba. Úgy összezavarodtam, hogy nem találok magyarázatot.

Megfordul, és az utcára néz.

– Vársz valakit?

– Nem.

Aztán én is megfordulok, és látom, hogy egy luxusautó parkol a sarkon.

Kinyílik a rejtélyes autó hátsó ajtaja, és egy nő száll ki a kocsiból. Felénk fordul, majd lépdelni kezd a tűsarkújában, melynek hangos kopogása már messziről jelzi, hogy közeleg.

Vajon eltévedt?

Túl sötét van ahhoz, hogy felismerjem, de ha közelebb jön, a mozgásérzékelő úgyis bekapcsol, és akkor megvilágítja a fény.

Három, kettő, …

A fényben már látszik, hogy magas és vékony.

Sötétbarna haját laza kontyba fogta. Ujjatlan fekete ruhát visel, bőre makulátlan, sminkje erős. Még életemben nem láttam olyan üres tekintetet, mint az övé.

– Miss Angelo? – kérdezi karnyújtásnyi távolságra.

– Igen.

A húszas évei végén vagy a harmincas évei elején lehet, és szemlátomást igencsak fennhordja az orrát. Amilyen csinos, nyilván megszokta, hogy mindenki őt bámulja.

– Marlo Vogt vagyok, a Regal Arch Kaszinó és Szálloda képviseletében. – Flegmán felém nyújtja a kezét, és folytatja. – Mr. Savoy találkozni szeretne önnel.

– Nem tudom, ki…

– Övé a kaszinó.

Ő a tulajdonos? Övé a Közép-Nyugat legnagyobb kaszinójáé? Leesik az állam.

– Miért akar velem találkozni?

– Beszélni szeretne önnel. A szolgáltatásokról – teszi hozzá, és alaposan végigmér.

Ettől kinyílik a bicska a zsebemben.

– Ha táncórákat szeretne, akkor időpontot kell kér…

– Várja.

– Tessék? Most akar velem találkozni? – kérdezem kikerekedett szemmel.

– Azért jöttem, hogy elkísérjem a kaszinóba.

Minden porcikám tiltakozik.

– Ugyanúgy időpontot kell kérnie, mint a többi jelentkezőnek. Mára már egyéb elfoglaltságom van – válaszolom keresztbe font karral.

Marlo közönyösen végigméri Markot, aki összevont szemöldökkel hallgatja a párbeszédet.

– Mr. Savoy rendkívül elfoglalt ember. Az ajánlat mostanra vonatkozik – válaszolja unottan.

Nem engedhetem meg magamnak, hogy visszautasítsak egy munkát. Alig tudom fenntartani a vállalkozást, a magántáncoktatás pedig jó pénzkereseti lehetőség. De még ennek ellenére sem vagyok hajlandó úgy táncolni, ahogy egy vadidegen fütyül.

– Adja át üdvözletemet Mr. Savoynak. Ha szeretné tudni, milyen szolgáltatást nyújtok, mindent megtalál az interneten, ha beadja a keresőbe, hogy Danni Tánciskolája – válaszolom, és megragadom Mark kezét. Aztán hátat fordítok neki, és hagyom, hogy döbbenettől kikerekedett szemmel bámuljon utánunk.

Mark követ a pad felé.

– Ez kicsit fura volt, nem?

– Inkább azt mondanám, hogy nagyon fura volt.

Leülök mellé, és azon gondolkodom, vajon mennyi pénzt szalasztottam el.

– A bevételem nagy része a magánoktatásból származik. Gazdag fickókat tanítok. És párokat, akik így akarják színesebbé tenni a kapcsolatukat. Nyilván lenne mire költeni a bevételt, de… Még soha nem bukkant fel így senki a házam táján. A címem ugyanis nem publikus – teszem hozzá, és összeugrik a gyomrom a gondolatra.

– A fickó a Regal Arch ingatlanok tulajdonosa. Ha egy olyan gazdag pasas, mint ő, igénybe akarja venni a szolgáltatásodat, nyilván megtalálja a módját, hogy utolérjen. Még soha nem találkoztál vele? – kérdezi Mark, és a térdemre teszi a kezét.

– Nem emlékszem, hogy láttam volna. És te?

– Én csak hallottam, hogy…

Ismét lépteket hallok az utca felől, de ezúttal nem olyan kopogósat, mint az előbb. Nem hallottam, hogy Marlo elhajtott volna, viszont buta módon azt hiszem, hogy esetleg cipőt váltott.

Ahogy az idegen eléri a ház sarkát, felállok, és lélegezni is elfelejtek.

Egy magas, vonzó, öltönyös férfi lépdel a kövön. A fényben látszik, hogy hátratette a kezét és összeráncolta a homlokát. Mintha így akarna félelmetesebbnek látszani.

Vajon ő Mr. Savoy? Végig az autóban volt? Miért ver ilyen gyorsan a szívem?

Már most vonzódom hozzá, vagy ahhoz a viselkedéshez, amit tanúsít? Megáll a fényben, és egy szót sem szól. Lehajtja az állát, és mélyen a szemembe néz. Tekintve, hogy arca rezzenéstelen, érzelmeknek nyomát sem látom.

Óvatosan megmozdulok, mintha ki nem mondott parancsra cselekednék. Ez a fickó olyan, mintha a puszta jelenlétével irányítaná a világot, és minden létező részecskét a saját szolgálatába állítana. Tekintélyt parancsoló, megalkuvást nem tűrő ember benyomását kelti.

Szőke haja makulátlan, a tetején kicsit hosszabb, oldalt fazonra nyírva. Bőre világos, arcvonásai erősek, ajkai teltek, szemöldöke szigorú.

Magam sem értem, hogy vonzódhatok egy ilyen szigorú ábrázatú fickóhoz, mégis elindított bennem valamit. Talán azért, mert átkozottul magányos vagyok.

Kicsit közelebb lépek, majd felemelem a fejemet. A francba! Ez a pasas legalább harminc centivel magasabb, mint én. Szerintem simán több mint száznyolcvanöt centi. Egy öltönybe bújt skandináv isten.

Öltözéke kihangsúlyozza tónusos lábizmait, méretes ágyékát, széles mellkasát. Ahogy elnézem, rögtön beindul a fantáziám.

Pislogok néhányat, aztán kristálykék szemébe nézek.

Aztán összeugrik a gyomrom. Jó ég! Már láttam ezt a szempárt. Idegességemben összekulcsolom a kezem, és elfog a reszketés. Egyre izgatottabb leszek. Látom a tekintetén, hogy valahonnan ismerős vagyok neki. De honnan?

Hol találkoztam vele?

Hallom, hogy a hátam mögött valaki megköszörüli a torkát. A fenébe. Mark.

Bocsánatkérő pillantást vetek rá, aztán ismét a rejtélyes félig idegen felé fordulok.

Ezüst nyakkendője lazán kötve, ingének néhány gombja nyitva, így látom, milyen izmos a nyaka, a mellkasa pedig szőrtelen. Kicsit sem alapos a szemrevételezés.

– Honnan olyan ismerős? – kérdezem, és próbálok a szemébe nézni.

– Engem mindenki ismer – válaszolja, és felém nyújtja a kezét. – Trace Savoy.

A kaszinó tulajdonosa.

– Még soha nem jártam a kaszinóban.

Kezet fogok vele, és olyan érzésem támad, mintha egy kicsit megrázott volna az áram. – Nem tudom, honnan…

Elhallgatok, mert hirtelen bevillan egy emlék.

Hatalmas tömeg a Bissara étteremben. Sötét öltöny. Kék szempár. Látott engem az étteremben hastáncolni.

– Szereti a marokkói ételt? – kérdezem, és óvatosan visszacsúsztatom a kezem az oldalamhoz.

– Igen – válaszolja komoly tekintettel, melynek hatására még vonzóbbnak látom. – Megvettem a Bissarát.

– Mikor? Engem miért nem tájékoztattak?

– Ma reggel óta az enyém. A kaszinóbeli munkájáról akarok beszélni.

Zavarodottan csóválom a fejem.

– Én nem dolgozom a kaszinóban.

– Majd fog. Ezt a beszélgetést majd az irodámban folytatjuk.

Ránéz a lábfejemre, aztán így szól:

– Vegyen fel valami cipőt, és jöjjön.

Megmozgatja a csuklóját, és az órájára néz. Aztán ismét hátrateszi a kezét.

– Ne várakoztasson!

második fejezet

a jelen

Ne várakoztassam?

Legszívesebben felrobbannék a dühtől, annyira kiakasztott. Azt viszont nem engedhetem meg magamnak, hogy elveszítsem a hastáncosi állást.

Mély levegőt veszek, hátha megnyugszom, aztán felszegem az államat.

– Még találkozunk, Mr. Savoy…

– Trace.

– …egy előre megbeszélt helyen és időpontban.

Magas termete és határozott kiállása miatt törpének érzem magam mellette. Kénytelen vagyok lábujjhegyre állni, hogy nagyobbnak tűnjek.

– Talán nem fogalmaztam világosan – kezdi, miközben oldalra hajtja a fejét, aztán olyan szigorú és hűvös pillantást vet rám, hogy egy kőszobor is megirigyelte volna. – Ön most is nekem dolgozik, ezért elvárom, hogy most azonnal jöjjön az irodámba.

Ökölbe szorított kezemet csípőre teszem. Lehet, hogy megvette az éttermet, ahol táncolok, de én nem neki dolgozom, hanem magamnak. Nem érdekel, milyen gazdag és befolyásos fickó, nekem ne játssza itt az eszét.

– Jó estét. Mark Taylor vagyok – mondja a randialanyom, és a kéretlen látogató felé nyújtja a kezét.

Trace Markra néz, egy másodperc alatt leírja őt gondolatban, majd felém fordul, és így szól:

– Köszönjön el a barátjától, Danni!

Zavartan felnevetek.

– Nekem ne mondja meg, hogy mit tegyek! Maga elképesztően helyes, arrogáns kőbunkó – teszem hozzá ez utóbbit gondolatban.

Jó ég! Miért izgat fel ennyire egy ilyen akarnok, hatalmaskodó pasas, mint ez?

A fickó tekintete nagyobb hatással van rám, mint kéne. Ahogy egymás szemébe nézünk, sokkal több van a szemkontaktus mögött, mint átlagesetben, amikor megyek az utcán és szemezek valakivel. Mintha szavak nélkül kommunikálnánk. Már az felér egy előjátékkal, hogy láttam a kigombolt ingén keresztül a mellkasának egy részét. Testem olyan pontjain érzem a fickót, melyeket évek óta nem érintett férfi.

– Épületburkoló cégem van – szólal meg Mark, és átnyújt egy névjegyet Trace-nek. – Céges és magánmegrendelésre is dolgozunk, így ha fel akarja újítani valamelyik épületet, állok szíves rendelkezésére.

Sóhajtok, és dühös pillantást vetek rá. Komolyan üzleti lehetőséget akar kovácsolni ebből a rendkívül kínos helyzetből? Ha Cole itt lenne, biztos, hogy eldurranna az agya, és az anyja méhébe kívánná a betolakodót. Mi több, szerintem az arcát is megmintázná. Nem mintha igazán tökös megnyilvánulást vártam volna Marktól, de ha mondjuk azt mondaná a fickónak, hogy vele töltöm az éjszakát, akkor talán adtam volna neki egy esélyt, hátha tényleg történik köztünk valami.

Trace zsebre teszi a névjegykártyát, Mark pedig úgy vigyorog, mintha megnyerte volna a lottó ötöst. Mindketten elmehetnek a francba.

– Nem akarom rövidre zárni az estét, Mark, de ezt muszáj elintéznem. Sajnálom – hazudom olyan könnyedén, mintha napi rutin lenne.

– Semmi gond. Holnap úgyis korán kell kelnem. Majd hívlak, rendben?

Lehajol, hogy megpusziljon, én pedig odatartom neki a halántékomat. Figyelem, ahogy a teherautója felé baktat, de valójában még akkor is Trace jár a fejemben. Úgy néz rám, mintha a tulajdona lennék. Isten látja lelkem, még örülök is neki, de minden erőmmel azon vagyok, hogy ez ne látsszon rajtam.

Kipirul az arcom, pulzusom az egekbe szökik, a lábam között pedig folyamatosan érzem a lüktetést. Egyre gyorsabban veszem a levegőt, és olyan érzésem támad, mintha egy láthatatlan kéz simogatná a bőrömet. Elképzelem, ahogy a fickó a nyakamat csókolgatja, majd harapdálni kezdi. Ha hozzám simulna, biztos kemény lenne a mellkasa, én pedig égnék a vágytól, hogy többet kapjak. Megmarkolnám a haját, és addig húznám magam felé, míg ajka a mellbimbómhoz ér. Ahogy elképzelem a jelenetet, érzem, hogy keményednek a bimbóim a vékony ruha alatt.

Szívem majd kiugrik a helyéről, és magával ragadnak az érzelmek. Meg akarom ragadni… a lehetőséget. De ha a munka miatt együtt kell lennem vele, akkor nem fog menni. Egyáltalán nem ismerem ezt az embert.

Amikor Mark elhajt, a hátsó ajtó felé veszem az irányt. Trace szorosan a nyomomban van, ezért még gyorsabban szedem a lábamat.

– Többet nem találkozik ezzel a pöccsel – szólal meg. Ahogy ezt kimondja, végigfut a hideg a hátamon.

Cole pontosan ugyanezt mondta volna. Ez a fickó éppolyan birtokló és akarnoktípus, mint ő volt.

Gyorsan berohanok a házba, megfordulok a küszöbön, aztán mélyen a betolakodó szemébe nézek.

– Az interneten mindent megtalál a tánciskolámról. Még a telefonszámom is szerepel a honlapon. Jó éjt, Mr. Savoy.

Ezzel becsukom, majd gyorsan kulcsra zárom az ajtót. Kis híján rácsukom a fickó döbbent ábrázatára.

– A kurva életbe! Hát ez… A francba!

A falnak dőlök, és örülök, hogy nincs ablak a táncteremben. Mert a szeme…

Úgy tud nézni, hogy azonnal pezsegni kezd a vérem, és az egész testem remeg. Pont úgy nézett rám, mint Cole, amikor először találkoztunk. Az a tipikus enyém vagy, és nem tehetsz ellene semmit pillantás. Valóban birtokolt az első perctől kezdve.

Ahogy elindulok a fürdőszoba felé, rögtön sóvárogni kezdek a pasi után. Arra gondolok, hogy felhívom Breet, de aztán úgy döntök, várok reggelig. Talán jobb, ha tiszta fejjel beszélek Trace-ről. Jelenleg ugyanis összevissza kavarognak a gondolataim, és úgy érzem magam, mintha egy érzelmi hullámvasúton ülnék.

Régóta nem vonzódtam így férfihoz. Már csak az a kérdés, tényleges vonzalom-e, amit a fickó iránt érzek, vagy inkább a fantáziám szüleménye. A Markkal történt szerencsétlenkedés után bárki magára vonná a figyelmemet.

De Trace nem akárki. Ez a pasas maga a megtestesült hatalom és befolyás, mellyel alaposan megfélemlít és sakkban tart mindenkit. Egyszerre követel és hódít. Attól tartok, hogy gyengébb pillanataimban rám is erős befolyással lesz.

Jó ég! Mi a fenét művelek? Jó eséllyel minden nőre így néz. Ebben a pillanatban is a rendkívül csinos kolléganőjével, Marlo Vogttal kocsikázik. Biztos hazamennek, aztán alaposan a csaj alá nyúl, és a nevét üvölti, amikor elélvez.

Próbálok elvonatkoztatni a gondolattól. Felveszem a lila alapon fekete-fehér pöttyös pizsamámat, aztán bemegyek a konyhába, és összefogom a hajam. Szükségem van valamire, ami ellazít, hogy nyugodtan aludjak. Egy üveg rizling pont jó lesz.

Teletöltöm a legnagyobb poharamat, aztán legurítom a bor felét, a többit pedig a hálószobába viszem. Ahogy végigmegyek az előszobán, a szemem sarkából látom, hogy valami mozog az étkező mögött.

Megfordulok, és a nappalira téved a tekintetem. Egy arrogáns, öltönyös fickó ül a kanapémon. Hirtelen a torkomon akad minden szó.

– Mit keres a házamban? – kérdezem Trace-t, és ijedtemben kilöttyintem a bor egy részét.

A kezében tartott, bekeretezett képre néz.

– Ha eljegyezte magát ezzel a fickóval, akkor mit keres a mellett a senkiházi, magányos farkas mellett?

Magányos farkas?

– Mark nem lenne magányos, ha maga nem jött volna ide. Mellesleg miből gondolja, hogy el vagyok jegyezve?

Látom, hogy a bal kezemen lévő eljegyzési gyűrűt nézi, ezért begörbítem az ujjamat.

– Megcsalja? – kérdezi összevont szemöldökkel.

– Nem.

Összeugrik a gyomrom, és bűntudatot érzek.

– Hogy jutott be a házba?

– Semmi értelme a retesznek, ha nincs ráfordítva a zár. Egyedülálló nő soha ne…

– Van segítségem.

– Soha ne hagyja nyitva az ajtót! – Előrehajol, és látom, hogy villámokat szór a szeme. – Hogy lehet ilyen felelőtlen?

– Attól, hogy nem zártam be az ajtót, még nem kértem, hogy bejöjjön – válaszolom felindultan.

Ez a beszélgetés őrjítően ismerős. Fel kéne hagynom azzal, hogy mindenkit Cole-hoz hasonlítok. Ő annak idején minden alkalommal kiosztott, ha elfelejtettem bezárni a reteszt.

Trace felemeli a képet.

– Mit gondolna a vőlegénye arról a szarháziról, akivel az időt múlatta?

Ezer okot talált volna, hogy agyonüsse Markot, melyek közül az első és legfontosabb, hogy nem védett meg az idegen betolakodótól, hanem simán lelécelt, és itt hagyott ezzel a vikinggel.

Kitépem a kezéből a képet, és visszateszem az asztalra.

– Magánál a birtokháborítás napi szintű gyakorlat?

– Nem. Ahogy a várakozás sem.

Jeges kék szemmel végigméri a pizsamámat. Tekintete még hűvösebbé válik, amikor észreveszi, hogy mezítláb vagyok.

– Mondtam, hogy vegyen fel cipőt.

– Mhm.

Egyik kezemet csípőre teszem, a másikban tartott pohárból kortyolok egyet. A perem fölött ránézek.

– Nem megyek sehová.

Bekapcsolja a telefonját, és a füléhez szorítja.

– Vidd vissza Marlót a kaszinóba, aztán gyere vissza értem!

Kint felbőg az autó motorja, így a Trace-szel és Marlóval kapcsolatos elképzelésem alaposan szertefoszlik. Igyekszem a borospohár mögé rejteni elégedett mosolyomat.

Zsebre teszi a telefonját. Minden mozdulata kimért és méltóságteljes, ugyanakkor pattanásig feszülnek az izmai.

Megjelenésén látszik, milyen nagyratörő, tekintélyelvű, megalkuvást nem tűrő ember. Arra azért kíváncsi lennék, milyen ember rejtőzik a makulátlan öltözék alatt.

Szétterpesztett lábbal ül a kanapén, mintha az is az övé lenne. Térde a dohányzóasztalhoz simul.

Egy normális nő azonnal hívná a rendőrséget. Bennem is felmerül egy pillanatra, de aztán úgy döntök, magam is el tudok bánni a pasassal.

Sokan mondták már, hogy meggondolatlan, nemtörődöm, felelőtlen, mi több, naiv vagyok. Akik ilyesmivel dobálóznak, szerintem rettegésben élnek, és paranoiásak. Én inkább nyitottan és optimistán szeretném látni a világot.

Trace Savoy az egyedileg készített öltönyében és a személyi sofőrrel biztos nem azért jött, hogy horrorfilmet csináljon az életemből. Nem fog megkéselni, kirabolni vagy felakasztani az ajtófélfára. Minden mással meg tudok küzdeni. Főképp, hogy magamba döntöttem egy kis folyékony erősítőt.

Talán épp ezért veszem magamnak a bátorságot, és odamegyek hozzá. Az asztalra ülök, és a széttett lába közé rakom az enyémet. Nem okoz csalódást: még véletlenül sem hátrál.

Előrehajol, kezét összekulcsolja, majd folyamatosan farkasszemet néz velem, mielőtt a számat figyelné.

– Nem ad nekem valami italt?

– Nem.

Közelebb hajolok hozzá, és felteszem a kérdést:

– Miért jött?

– Már mondtam – válaszolja unottan.

– Az egy dolog, hogy mit mond a szája, a szeme viszont mást sugall.

Olyan szinten kezd vibrálni körülöttünk a levegő, hogy magam is elámulok. Aztán nem győzöm kapkodni. Soha nem gondoltam volna, hogy még fogok ilyet vagy hasonlót érezni. Összeugrik a gyomrom, lüktet az ágyékom és a mellkasom, miközben magam sem tudom, hogy miben reménykedem.

Szétnyílnak az ajkai. Egy pillanatra ellágyulnak a vonásai, de aztán minden visszatér a régi kerékvágásba. Mint akinek hirtelen bevillan, hogy ő a megtestesült könyörtelenség, ismét szigorú tekintetet vet rám.