A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Beth Morrey: Saving Missy, 2020

Fordította

VARGA CSABA

Copyright © Beth Morrey 2020

Beth Morrey asserts the moral right
to be identified as the author of this work.

Szerzőfotó © Gerrard Gethings

Hungarian translation © Varga Csaba, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-47-0

Anyunak, apunak és
Bennek – az én első oikoszomnak

Minden szív dalol, ám az éneke addig nem tökéletes,
míg egy másik szív suttogva nem válaszol neki.

Platónnak tulajdonított bölcsesség

Első rész

Mindig dobd be a vízbe a horgodat; abba a tóba, ahol a legkevésbé számítanál fogásra…

Ovidius

1. fejezet

Farkasordító hideg volt a halvillanyozás napján. Olyan hideg, hogy kis híján el sem mentem bámészkodni. Ezen a reggelen az ágyban fekve hajnal óta nyitott szemmel bámultam a falat, és korábban még sosem éreztem magam ennyire öregnek és letörtnek. De akkor mégis miért tápászkodtam fel, hogy ráncos lábamat beledugjam az új báránybőr papucsomba? Talán a halvány kíváncsiság miatt. Az embernek ragaszkodnia kell az elméje épségéhez, és nem engedheti meg, hogy kiürüljön az agya.

Hálóköntösömben kicsoszogtam a konyhába, hogy teát főzzek, és az e-mailjeimet ellenőrizve kiderítsem, üzent-e valamit Alistair. Hát a fiamnak szokás szerint sok dolga volt a terepmunka miatt. A reggeli hidegben nagyon is kellemes volt a papucs, amit tőle kaptam karácsonyra. Melanie lányom küldött ugyan egy üzenetet, de csak azért, hogy felhívja a figyelmemet egy olyan dokumentumfilmre, ami szerinte tetszeni fog nekem. Gyakran összekeverte az apja ízlését az enyémmel. Száraz pirítóst ettem, és azon töprengtem, amiről a legutóbb Melanie-vel veszekedtem. A szégyenérzettől egy pillanatra megborzongott a tarkóm, csak hát egyre könnyebben el tudom hessegetni magamtól ezt az érzelmet, így szégyenkezés helyett elkezdtem olvasni az internetes újságokat, és ekkor megtudtam, hogy meghalt David Bowie.

Az én koromban kifejezetten veszélyes dolog gyászjelentéseket olvasgatni. A kortársaim egymás után dobják fel a talpukat, és minden egyes értesítés egy újabb szöget ver be a koporsómba. Egy ideig megpróbáltam szemet hunyni a dolog fölött, mintha csak azzal elkerülhetném a halált, ha nem foglalkozom vele. Az emberek azonban egyfolytában meghalnak, miközben a túlélők gyászjelentéseket írnak miattuk, és egy perverz kis manó arra ösztökélt, hogy folyamatosan odafigyeljek a fejleményekre. Bowie halála a megszokottnál is jobban felkavart, bár igazából sosem kedveltem túlzottan a zenéjét. Emlékszem, hogy ő vezette fel a Hóember című rövidke rajzfilmet, ám amikor az unokámmal karácsonykor megnéztük, a történet bevezetőjét lecserélték valami másra. Így aztán csak egy dologra emlékszem Bowie-val kapcsolatban: arra, ahogy a kezében egy kendővel komoran néz rám. Ez a kép valamiért nagyon felzaklatott. A megvetetlen ágy magához csalogatott, ám ekkor az elmémben – mint oly gyakran – felharsant Leo hangja: – Nyeregbe, Carmichael asszonyság! Tovább, előre!

Így aztán átmentem a szobámba, hogy felvegyem a legvastagabb harisnyámat és egy gyapjúszoknyát. Savanyú képet vágtam, látva a visszataszító kék visszereket. A recsegő lépcsőkön lementem, hogy felvegyem a kabátomat is. Megküzdöttem a gombokkal, majd egy pillanatra leültem, hogy újra lélegzethez jussak. Arra gondoltam, amit a múlt héten láttam a parkban.

A karácsony utáni rosszkedvem ebben az évben különösen lehangoló volt. Az ünnepek meleg ragyogását elhalványította Alistair távozása. Magával vitte Arthurt, aranyos unokámat, aki kiskora dacára már elkezdett éneklő ausztrál kiejtéssel beszélni. Ráadásul még mindig fájt egyedül, Leo nélkül kijönni a parkba. Ő bizony a megszokásai rabja volt; imádta kigúnyolni a pöffeszkedő kocogókat, és jókedvűen be-beszólt a kerékpárosoknak. A park minden részén ott hallom visszhangozni a szavait, mégis állandóan kijárok ide. Én vagyok a környék bogaras, cél nélkül ténfergő vénasszonya. Biztosra vettem, hogy órákon át elácsorogtam volna a fa tövében, ha nem figyeltem volna fel egy gyermek hangjára. Arthur unokámra emlékeztetett. Egy vele egykorú kisfiú rángatta bosszúsan az anyja kabátját, miközben a nő a tavakat körülvevő korlátra tűzött papírost böngészte. Közelebb lépve úgy tettem, mintha én is beleolvastam volna.

– Anyúúúúú! – A kislegénynek szalmaszőke hajtincsei voltak, és a szája egyik szegletében a süteménymorzsák azért könyörögtek, hogy töröljék le őket onnan. A gyerekek olyan gyönyörűek, hibátlanok és kecsesek, mint a zöld héjából éppen előbukkanó, csillogó vadgesztenye. Milyen kár, hogy mind megnőnek, és rettenetes felnőtté válnak! Bárcsak valahogy megőrizhetnénk a gyermekkor szédítő jókedvét, őszinte, kíváncsi nyitottságát.

– Istenem, Otis, csitulj már el egy percre! – mondta a nő erős ír akcentussal, és a gyerek felé legyintett.

Vörösre festette a haját, és én az első pillanattól kezdve ellenszenvesnek találtam. A szeme sarkából rám nézett, a fiát bámuló vén banyára, én pedig egyből úgy tettem, mintha valójában a papírost bámulnám.

– Mit gondolsz, Oat?

Oatnak szólítja a fiát? Jó isten, ezek a mai fiatalok!

– Árammal fogják megcsapatni a halakat. Meg akarod nézni?

A park karbantartói az egyik tóból a másikba helyezik át a halakat, és ehhez elengedhetetlen, hogy elkábítsák őket.

Villanyozó halászat. Még sosem hallottam efféle dolgot, és nem is tűnt különösebben érdekesnek, ám elképzelhető, hogy az eseményen esetleg újra találkozhatok Oattal, és akkor némiképpen enyhül belső feszültségem, ami azóta gyötör, hogy Ali és Arthur felszállt a repülőre. Úgysincs semmi egyéb dolgom…

Az eltelt hét során legalább egy tucatnyi alkalommal meggondoltam magam, és úgy rágódtam a döntés meghozatalán, ahogy arra csak a halálos unalomtól szenvedők és a bizonytalanok képesek. Végül úgy döntöttem, mégis csak elmegyek, mert így legalább lesz miről mesélnem Alistairnek. Az életem annyira beszűkült, hogy amiatt aggódtam, esetleg leépült öregasszonynak fog tartani. Az újságokat (bennük a gyászjelentésekkel) csakis azért olvasom el, hogy tudjam, mégis miről beszél Alistair, ha szóba hozza valamelyik politikus baklövéseit, vagy megkérdezi, hogy milyen új darabokat adnak a West End színházaiban. Jól láttam, milyen kedvező benyomást tett rá az, hogy elmentem a Turner-kiállításra, szóval nagyon megérte, hogy az esőben háromszor is új buszra kellett szállnom.

Azt azért nem tekinteném káprázatos nagyvárosi kikapcsolódásnak, hogy megnézem, amint villannyal csapatják a pontyokat, de még ez is több a semminél. Így aztán legjobb téli kabátomba bújva elindultam, hogy megnézzem a halak elkábítását, miközben magamban már azon az e-mailen gondolkodtam, amit a hazatérésem után fogok megírni. Lehet, hogy összefutok a kis Otisszal, együtt megetetjük a kacsákat, és talán rávehetem az anyját arra, hogy megigyunk egy kávét. És… ezen a ponton elbizonytalanodtam, kis híján megfordultam, csakhogy a hideg miatt sajgás hasított bele a lábamba, és a tóparti pad volt a legközelebb hozzám.

Egy kis csoport gyülekezett a víznél. Valaki croissant-okat osztogatott, én pedig elfogadtam a felém nyújtott péksüteményt. Nem azért, mert éhes voltam, hanem mert elfogott a hála, hogy tudomást vettek rólam. A számhoz emeltem, és eszembe jutott, hogy egyszer Leóval Párizsban pain au chocolat-ot ettünk a Szajna partján, majd pedig bementünk egy könyvesboltba, ahol eltűnt a rozoga lépcsőn, miközben én egy viharvert heverőre letelepedve simogatni kezdtem egy cicát. Elkezdtem kipiszkálni a fogaim közül a sütemény darabkáit, és közben megijedtem, hogy nem-e a macskás kezemet használom erre. Rajtam maradt a csoki és a macska szaga, mert aznap már nem találtunk olyan helyet, ahol kezet moshattam volna. A szemem megtelt könnyekkel, pedig ez nem egy túl kellemes emlék, mivel Párizs mocskos volt és barátságtalan, nem nagyon voltak zöld részek, és annak dacára, hogy Leo folyékonyan beszélt franciául, a helybeliek kinevették, mivel az fülüket bántotta az angol akcentusa. Pont olyan felfújtak voltak, mint a péksüteményeik.

Megremegtem, nagyot pislogtam, és nem kaptam levegőt, de ekkor egy barátságos, magabiztos hang szólalt meg a fülemben:

– Ó, kedvesem, ne vágjon már ilyen rémült képet. Ez nem valamilyen bolti szemét, én sütöttem az összeset.

A középkorú nőnek olyan kék volt a szeme, mint a kökény. Rám mosolygott, integetett a szalvétájával, én pedig látványosan beleharaptam a croissant-ba, és halkan megköszöntem. Közben némán átkozódtam, amiért egy ilyen lökött, vén szipirtyó vagyok. A sütis hölgy továbbment a tömegben, kedvesen osztogatta a finomságait, miközben az emberek mozgásba lendültek, mert a tó vizén egy igencsak furcsa külsejű csónakban feltűnt két derékig érő gumicsizmás, rikító színű kabátos férfi.

A hajó orra előtt nagyjából négylábnyira egy kerek szerkezet lógott a vízbe, olyan apró rudacskák álltak ki belőle, mintha valaki egy óriási szélcsengőt szerelt volna oda. A közelemben egy fickó a módszert kezdte magyarázni a mellette álló nőnek. A szerkezet a csónak törzsében elhelyezett vezetővel együtt elektromos mezőt hoz létre a vízben, amerre csak haladnak, és az egyik alkalmazott tudja szabályozni az áram erejét és a feszültséget. A csónak hatalmas köröket írt le a tavon, az egyik férfi kormányzott, és ő kezelte az elektromos szerkezet kapcsolóját is, miközben a társa, kezében egy hálóval, középen térdelt. Egy darabig semmi nem történt, aztán váratlanul, viccesen egy csillogó, szürke bója bukkant fel a felszínen – az első elkábult hal.

– Húúú! – zúgtak a bámészkodók, és udvariasan tapsolni kezdtek.

Ezután a halak már egyre több helyen bukkantak fel. A csillogó, ernyedt testek arra vártak, hogy kiemeljék őket. Valahányszor a hálós férfi kiszedett egyet, a tömeg lelkesen kiabált, és koccintott a forralt borral teli papírpoharakkal.

Minél tovább tartott az előadás, az egész annál inkább felkavaróvá vált. A ritmikus csobbanás, ahogy kiemelkedtek a vízből, a háló lassú, suhanó hangja, majd pedig a tompa puffanás, amikor a hal belezuhant egy tartóedénybe. Csobb, huss, puff. Csobb, huss, puff. Aztán… csap, csap, csap. Az elektromosság kábító ereje csak addig tartott, míg a halakat beemelték a csónakba. Ezeket a hatalmas, őslényekre emlékeztető pontyokat beborította a tó iszapja. Ahogy kiemelték őket a vízből, azonnal vonaglani és csapkodni kezdtek. Csobb, huss, puff. Csobb, huss, puff. Csap, csap, csap.

Az egyik pillanatban még gondtalanul úszkáltak a vízben, a következőben viszont megjelent egy hatalmas vasszerkezet, és abban a pillanatban minden a feje tetejére állt, minden megváltozott, és a halak csupán döbbenten ziháltak a megrázkódtatás miatt. Az életben maradás nem jelent diadalt, mivel attól kezdve átkerülnek egy új tóba, ahol végtelen köröket kellett róniuk, és teljesen értelmetlenül tátogtak a szájukkal. Ebben a helyzetben én inkább azt szeretném, hogy valaki véget vessen a kínjaimnak. Porból jöttünk, porrá leszünk. Újra rám tört a fuldoklás. Csobb, huss, puff. Ha elfordulnék a víztől, akkor elmúlna a rosszullétem. Ne gondolkozz, ne gondolkozz! Puff, puff, puff. Megmarkoltam a korlátot, megpróbáltam nem törődni a fejem fölötti faágakkal, ám a bőröm bizseregni kezdett, viszketni, és egyszer csak azt éreztem, hogy elesek, kezek nyúlnak utánam, messziről kiabálás hallatszik, és mindent elönt a sötétség…

2. fejezet

Valamilyen érdes dolog simította végig az arcomat. Úgy mozgott felfelé, mint egy mosogatószivacs. Felnyögtem, és elfordítottam a fejem.

– Kezd magához térni. Mindenki menjen arrébb!

Visszatért a csiszolópapír érdesen és melegen. Büdös szájszagot éreztem. Fintorogni kezdtem, amikor az iszonyatos szag betöltötte az orrlyukaimat.

– Levegőre van szüksége! Nancy, menj onnan!

Megemelve erőtlen kezemet, sűrű szőrbe markoltam. Utána a tenyeremen éreztem meg a csiszolópapírt. Egy nyelv. Ellöktem magamtól, és ismét felnyögtem.

Alighanem az időjárás miatt lettem rosszul. Amikor végre magamhoz tértem, egy padon feküdtem, és a ragyogó szemű süteményes hölgy éppen egy nedves zsebkendőt szorított a homlokomra. A háta mögött jó páran bámészkodtak. Megpróbáltam a felszínre bukkanni, zavart voltam, és még mindig jól éreztem, hogy nem szakadt el az összeköttetés azzal az alvilággal, ahol az előbb jártam. Megint becsuktam a szemem, és azt reméltem, hogy az emberek magamra hagynak.

– Istenem, maga aztán jól ránk ijesztett, kedvesem! – mondta a nő, és megszorította a csuklómat. Egy lágy mozdulattal megemelte a kezem. – Fogalmam sincs arról, hogy mire véljem ezt az elképesztő pulzust. Önnek milyenek a normális értékei? Hetven vagy nyolcvan? Nem tudom. Ne, még ne üljön fel!

– Ó, nem, jól vagyok, de tényleg! – tettem le a lábamat a földre. – Sajnálom, hogy kellemetlenséget okoztam, el sem tudom képzelni, hogy mi ütött belém.

A sötétség meghátrált, és a helyét átvette az ugyanolyan hideg izzadsággal járó szégyenérzet. Az arcomat és a kezemet valamilyen ragadós anyag borította, ami miatt szerettem volna felpattanni és megmosakodni.

– Talán az időjárás az oka, kedvesem. Kicsit hűvös van ma, igaz? Picit azért még ücsörögjünk itt, és nézzük a fákat. Ugye, milyen szépek? Szeretne még egy croissant-t? Csak nyugodtan, ettől visszatér az ereje. Amúgy Sylvie vagyok. Őket pedig Nancynek és Deccának hívják.

Enyhe kábultságom ellenére is rájöttem, hogy a lába körül ugráló, két parányi galambkék kutyáról beszél. Amikor odaült mellém a padra, az állatok azonnal felugrottak a két oldalára, így kénytelen voltam arrébb csusszanni, hogy legyen elég hely. A kezemet beletöröltem a szoknyámba. Így ücsörögtünk, péksüteményt ettünk és a fákat bámultuk, melyek a maguk hűvös módján tényleg elég szépek voltak. Éles, szögletes körvonaluk elütött a gyöngyházszínű égbolt hátterétől, miközben a gyenge napfény utat talált magának a felhők között, és foltokat festett a tóra. A tömeg szétszéledt, bár a halászok még folytatták a körözést, és kiemelték az utolsó halat is.

– Állítólag mérgező a víz – magyarázta Sylvie, és a tó felé biccentett. – Remélem, túlélik a megrázkódtatást. Amúgy ki az a Leo? A fia? Szeretné, hogy valaki idehívja?

Leót!

Ennél jobban semmire sem vágytam. Valaki elszaladna, megkeresné, és visszahozná hozzám. Leo odajönne, megfogná a kezemet, és így szólna:

– Missy! Már megint rossz fát tettél a tűzre, butuska öreglány?

Utána együtt sétálnánk haza, és tüzet gyújtanánk, hogy elűzzük a hideget. Újra elsírtam magam, hiába próbáltam meg letörölni a könnyeimet, éreztem a meleg cseppeket elfehéredő ujjaimon.

– Ne haragudjon – mondta Sylvie, megveregette és megszorította jeges kezemet. – Nem lett volna szabad megkérdeznem. Csak hát az ő nevét emlegette, és azt gondoltam, hogy talán… mindegy. Egyszerűen csak ücsörögjünk itt, jó? Nem hajt a tatár.

Így aztán ott ültünk, leginkább csendben, bár Sylvie időről időre rámutatott egy növényre vagy madárra, vagy érdekesebb kutyára, én pedig képes voltam megfelelő választ adni anélkül, hogy aggódnom kellett volna, nem untatom-e esetleg, vagy nem mondok-e ostobaságot. Aztán befejeztem a péksüteményemet, lesöpörtem a földre a morzsákat, és felkészültem arra, hogy felkeljek, és köszönetet mondjak ennek a barátságos, segítőkész nőnek, az első idegennek, aki hetek óta végre szóba állt velem. Inkább akkor legyen vége a beszélgetésünknek, amikor én akarom, nem pedig akkor, amikor ő nyilvánítja befejezettnek.

– Nagyon köszönöm – mondtam, és esetlenül odanyújtottam a még mindig ragadós kezemet. – Ön nagyon kedves, de most mennem kell…

– Ó, a fenébe! Lemaradtunk róla!

Mind a ketten a hang után fordultunk, és megpillantottuk Otis vörös hajú anyját, ahogy duzzogó kisfiát maga után vonszolva a tavak közti ösvényen csörtet. A fiú hátán köpeny lógott, és a rollerje kormányára egy pajzsot akasztott. Vörösesszőke haja kócosan meredezett szanaszét. Szerettem volna elsimítani és utána újra szétzilálni a tincseit.

– Látod? Megmondtam, hogy elpusztulnak nélkülünk – mérgelődött a nő, miközben levette a válláról lógó, hatalmas, majd kipukkadó táskát, és lehajolva simogatni kezdte a kutyákat.

– Angela, kedvesem! – mondta Sylvie. – Szokás szerint elkéstél. Innál egy kávét? Éppen meg akartam kérdezni, izé…?

Várakozó tekintettel felém fordult.

– Millicenttől – mormogtam, és képtelen voltam elhinni, hogy rám mosolygott a szerencse. Helyénvaló volna elfogadni a meghívást? Hiszen csak rászolgáltam egy kávéra, de nem volna helyes, ha túl mohónak tűnnék.

– Millicenttől… hogy van-e kedve velünk jönni.

Angela felsóhajtott, és felvette a vállára a táskáját.

– Akkor menjünk! Úgy szerettem volna megnézni, ahogy kinyírják a halakat. Akárcsak Otis, csakhogy ez a buta kisfiú sehol sem találta a Pókember-ruháját.

– Millicent, lenne kedve eljönni, és meginni egy kávét velünk? Vagy teát… eszem ágában sincs megszabni, hogy mit igyon.

Sylvie kedvesen rám mosolygott, miközben belekarolt Angelába, és a másik kezét odanyújtotta Otis felé.

Boldog kis csapatnak látszottak. Természetesen nem gondolták komolyan, hogy egy hozzám hasonló kriptaszökevény rájuk akaszkodjon, és lelassítsa őket. Éppen ezért azt mondtam, hogy valamilyen fontos dolgom van, ami bizonyos szempontból nézve igaz is volt. Csendben néztem, ahogy elsétálnak a fák alatt a kávéház irányába. Az ég kissé kitisztult, miközben mozgásba lendültem, és jókedvű voltam a kis séta miatt. Hiszen mégiscsak meghívtak kávézni. Az egészről beszámoltam Leónak, és bizonyos részeket kissé eltúloztam, hogy drámaibb legyen a beszámolóm. Persze valójában cseppet sem számított, hogyan idézem fel az eseményeket, mivel nem volt otthon senki, aki meghallgathatott volna. Így aztán, miután kicsit szöszöltem a virágokkal és rendet raktam, kénytelen voltam elindulni üres otthonom felé.

Bent a konyhában meghallottam az óra ketyegését. Nem volt egyetlen más hang sem, ami elfojthatta volna, és a nappaliban senki nem ült Leo foteljában. Nem szereztem magamnak új barátokat… soha többé nem látom újra Sylvie-t, Angelát vagy Otist, és mostantól kezdve nagy ívben el fogom kerülni a parkot, mert nem szeretném, ha azt hinnék, hogy rájuk akaszkodom.

Kitakarítottam a házat, és eszembe jutott, hogy annak idején, amikor kisgyerekeink voltak, egyszerűen képtelenség volt bármit is rendben tartani. Most viszont minden makulátlannak tűnt, és tiszta is maradt. Ebédre ettem egy kemény tojást, és további híreket olvastam David Bowie-ról, ami miatt eszembe jutott a kendő és a Hóember. Kötöttem egy sálat Arthurnak, és elfelejtettem, hogy Sydney-ben karácsonykor nyár van. A kötőtűk mindig megcsörrennek, ha kihúzom az evőeszközös fiókot, és így a balfogásomra emlékeztetnek. Később nem tudtam rávenni magamat arra, hogy vacsorát készítsek, ezért csupán gabonapelyhet ettem. Felmerült bennem, hogy bekapcsolom a tévét, esetleg megnézek egy dokumentumfilmet, de értelmetlennek tűnt az egész. Alistair manapság az ausztrál tévét nézi, és ausztrál papucsot hozott nekem ajándékba. Hamar lefeküdtem aludni, de előtte ellenőriztem a szekrényeket, majd remegve bebújtam az ágyba, és vártam, hogy felmelegedjek a paplan alatt.

Sibyl elmondta… mielőtt meghalt. Nem hiszem, hogy tisztában volt azzal, miről is beszél.

Pislogva megpróbáltam eltüntetni lelki szemem elől a leányom, Melanie képét, ahogy a konyhámban döbbent arckifejezéssel hátrál. Azóta az iszonyatos nap óta egyfolytában kínoz a bűntudat. Bármit is tettem azért, hogy megszabaduljak tőle, csak erősebb gyökereket eresztett.

Szóval ez a nap ugyanolyan nyomorúságosan ért véget, ahogy elkezdődött. Csakhogy valahol a mélyben megéreztem… a szikrát. Valaminek a kezdetét. Vagy a végét. Ki tudja.

3. fejezet

– Gyere ide, Missy!

Kensington, 1942. Tatus nem törődött a robbanások hangjával, odahajolt az egyik gyertyához, hogy meggyújtsa a dohányt, hatalmas kezében szinte eltűnt a pipája, és nagyokat fújtatott, hogy izzásba hozza a parazsat. Valahányszor beszívta a levegőt, nagyapám ráncos arcát fénybe borította a pipa izzása. A magasban valami nagyot dörrent, én összerezzentem, ám túlságosan lekötöttek Tatus történetei ahhoz, hogy odafigyeljek a bombákra. A testvéremmel összebújva feküdtünk az ágyon, betakart minket a durva gyapjúszövet, és a kezünkben félig megevett répás kenyeret tartottunk. Tatus kifújta a füstöt, és hátradőlt.

– Mezopotámiában történt 1916-ban. Olyan sok légy szállt az arcomra, hogy feketének látszott. – A kezével belelegyintett a szürke ködbe, én pedig szinte láttam az egykori legyeket. – A fene ette láz miatt túl gyenge voltam ahhoz, hogy elhajtsam őket… Viszont, amikor felépültem, megengedték, hogy szabadságra hazajöjjek. Csodálatos volt újra Londonban lenni az iszonyatos hőség után. A nagyanyátok meg én elmentünk egy vendéglőbe a… hová is, Jette? A Swallow Streetre? Megünnepeltük a hazatérésemet.

A nagyanyánk az egyik sötét sarokban szöszmötölt. Hihetetlennek tűnt, hogy bárki is szeretett volna vele elmenni vacsorázni. Szinte sosem nyitotta ki a száját, nem beszélt, és alig evett. Halványan ránk mosolyodott, és összerezzent, amikor fentről ismét éles sivítás hallatszott. Utána csend, majd pedig mennydörgés, mintha csak egy villám csapott volna be. A dörgés most csak halk volt, amikor végre elért hozzánk.

– Kicsit kirúgtunk a hámból, aztán pedig elindultunk vissza, a Piccadilly felé, hogy keressünk egy konflist. Azon a környéken nem nagyon jártak, és persze sötét volt a mellékutcákban. Kénytelen vagyok bevallani, hogy előtte kissé felöntöttünk a garatra.

Halkan felnevetett, és beleszívott a pipájába. Henry és én felvihogtunk, amikor elképzeltük, hogy Tatus – ráadásul a nagyanyánk is – valamikor részeg volt. Az öregben éppen ezt kedveltük; cseppet sem volt képmutató.

– Aztán Jette megbotlott, és elesett a sötétben. Én felsegítettem, de akkor odapattant egy zsebtolvaj, és felkapta a kézitáskáját. Én persze azonnal a gazfickó nyomába szegődtem.

Tatus kihúzta magát az alacsony sámlin, Henry és én pedig felhördültünk, és átöleltük egymást. Jette, ahogy ott állt az árnyékban, kisegérnek tűnt hatalmas termetű férje mellett. A homály miatt nem láthattam az arckifejezését, de az feltűnt, hogy erősen szorítja a zsebkendőjét.

– Könnyedén utolértem, nyakon csíptem, és ekkor megláttam, hogy fiatal legényke. Nem elég idős, hogy bevonuljon katonának, de kellőképpen érett, hogy lopni próbáljon háború idején. A kistáskában nem volt semmi túl értékes dolog, talán pár pénzérme, de nekem eszem ágában sem volt nélküle visszamenni Jette-hez. Adtam egy taslit a fickónak, csak hogy tudja, komolyan gondolom a dolgot. Azt hittem, egy pofon elég lesz, de ő olyan elszántan szorította azt a táskát, mintha az élete függött volna tőle. Hiába próbálkoztam, nem tudtam kiszedni a markából. Erősen szorította az ujjaival, és nem volt hajlandó visszaadni.

Tatus felemelte az egyik sonkányi öklét. Az alkarján feszültek az izmok. Néhány dohányszemcse hullott a padlóra. Lehajolt, felszedte őket, és csak utána folytatta a történetet.

– A végén kénytelen voltam alaposan ellátni a baját. Keményen megsoroztam, de akár a fejem tetejére is állhattam volna, mert még mindig vaskézzel szorította azt a táskát.

Ismét megszívta a pipát – pöff, pöff, pöff –, amitől halvány izzás támadt. Jette vékony ujjával a szoknyáját húzogatta.

– Jobb horog, bal horog, jobb horog! Még most sem engedte el. Mint a kutya, ha ráharapott a csontra.

Hangosan robbantak a bombák. A nagyanyám kifújta az orrát. Mindenkit beborított Tatus pipájának füstje. Könnybe lábadt a szemem, de akkor sem tudtam levenni a tekintetemet róla.

– Elkezdtem a lábszárát rugdalni, és rátapostam a cipőjére. Sikoltozott, de akkor sem adta vissza a táskát. Mire végeztem vele, összegömbölyödve feküdt a földön, ám a két kezével még mindig magához szorította a zsákmányát, ami ugye most már mocskos volt, meg véres. Rádöbbentem arra, ha sikerül is visszaszereznem, Jette-ének már nem kell. Így aztán otthagytam a gazfickót az utca porában feküdve, úgy vinnyogott, mint egy újszülött. Csakhogy a táska még mindig ott volt a véres kezében.

Tatus egy pillanatra elhallgatott, és a magasban sem robbantak a bombák. Letette a pipáját, és reumás szemét meresztgetve megtisztította a szemüvegét. A keze remegett egy kicsit, amikor a helyére tette a szemüveget.

– A fene ette gazfickónál maradt a táska. Le a kalappal előtte. Bármi is volt benne, amire vágyott, végül az övé lett. Úgy kell neki! – Előrehajolt, megnyalta két ujját, és eloltotta a mellettünk lévő gyertyát. – Ez pedig a mai esti mese tanulsága. Ha nagyon vágytok valamire, akkor ragaszkodjatok hozzá. Ne adjátok fel! Úgy szorítsátok, mintha az életetek múlna rajta.

– Még akkor is, ha valaki csúnyán ellátja a bajunkat? – csipogta Henry.

– Még akkor is – felelte Tatus, és beletúrt a testvérem hajába. Megcsavarta a fülét. – Még akkor is, ha bemosnak neked egyet. Ha behúznak egy hatalmasat.

Játékosan hasba vágta Henryt, amit egy keményebb ütés követett.

– Akkor is ki kell tartani, ha közben péppé vernek!

Játékosan bokszolni kezdett Henryvel, ám ahogy ismét robbanni kezdtek a bombák, a szórakozásból valami más lett. Tatus az alkarjával átölelte Henry nyakát, a fivérem arca kivörösödött, és én nem tudtam eldönteni, hogy a tekintete az izgalom vagy a fájdalom miatt csillog. Jette felpattant, és maga elé nyújtotta a fehér zsebkendőjét.

– Apa! Te meg mit csinálsz?

Senki sem vette észre, hogy az anyám is lejött a pincébe. Éppen levette a sálat a nyakából, sápadt volt a hidegtől, és szokása szerint dühös. Jette odaszaladt, hogy megölelje, de anya nem törődött vele, hanem még mindig a nagyapánkat bámulta. Tatus felemelte a fejét, már nem szorította Henry nyakát, aki hanyatt zuhant az ágyra, és a torkát fogta.

– Mikor tanulod meg már végre, hogy ne durváskodj a gyerekekkel? Ezek nem az újoncaid! Lefogadom, hogy már megint iszonyatos dolgokról meséltél nekik. Gyerünk, Milly, Henry, ideje lefeküdni, mert már nagyon későre jár.

Jó anyaként megpróbált lefektetni minket. Megigazította a takarót, és összeszedte a kenyerek maradványait, hogy másnap legyen mit reggeliznünk.

Tatus visszavonult a sarokba, hogy a székében ülve, duzzogva újra megtömje a pipáját. Anya lefeküdt a matracára. Az utolsó dolog, amire emlékszem, az volt, hogy elfújta a gyertyát. A pincében már csak Tatus pipája izzott. Megnyugtató érzés volt hallani nagyapánk szuszogását. Ő még sokáig ébren maradt. A falat borító sötét árnyékokra pillantottam, és azonnal elaludtam. Olyan mély volt az álmom, hogy még a kinti robbanásokat sem hallottam.

A következő éjszaka egy SC250 telibe kapta a házunk előtt az utcát, és romba döntötte a kert falát. Senki sem sérült meg, bár Tatus szemüvege a robbanáskor leesett és összetört. Az anyám ekkor úgy döntött, hogy jobban járunk, ha vidékre megyünk, és a testvéremmel együtt elküldött Sibyl nénikénkhez Yorkshire-be. Úgy tűnt, az utolsó csepp a pohárban nem a hatalmas bomba volt, hanem a kézitáska története, amiről Henry másnap reggel részletesen beszámolt anyának. Ez egy újabb dühkitöréshez vezetett. Anya lehordta nagyapát, amiért visszataszító történetekkel háborgat minket. Lehet, hogy ezek még csak nem is igazak. Jette sem megerősíteni, sem tagadni nem volt hajlandó, amikor rákérdeztünk. Végül úgy döntött, jót tesz nekünk egy kis friss falusi levegő. Így aztán elindultunk Kirkheatonbe, a huzatos régi parókiára, ahol a padlásszobában aludtunk, szörnyeket kerestünk a pincében, kunyhót építettünk az erdőben, és többé-kevésbé sikerült elfeledkeznünk a háborúról meg Tatus furcsa dolgairól.

Az éjszakai tolvaj meséjét azonban megőriztük. Sokszor elmeséltük egymásnak, miközben azokban a kemény, keskeny ágyakban feküdtünk a boltívek alatt. Minden alkalommal kicsit hozzá is tettünk a történethez – egy drámai fordulatot, néhány merész részletet, míg a végén már nem lehettünk biztosak abban, hol ért véget Tatus meséje, és hol kezdődött a miénk. Ő találta ki az egészet, vagy esetleg mi? Megtörtént az eset, vagy egy szó sem igaz belőle? Az évek múltával egyre inkább úgy éreztem, hogy ez utóbbi a valószínűbb.

A tanulsága azonban nagyon is érvényes. Vagy nem? Ha igazán akarunk valamit, akkor ahhoz ragaszkodnunk kell.