A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alan Gratz: Prisoner B-3087, 2015

Fordította

MOLDOVA JÚLIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Menekültek, 2018

Copyright © 2015 by Alan Gratz. All rights reserved.

Published by arrangement with Scholastic Inc.,

557 Broadway, New York, NY10012, USA.

Hungarian translation © Moldova Júlia

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-77-4

KRAKKÓ,
LENGYELORSZÁG

1939–1942

ELSŐ FEJEZET

Ha már akkor tudtam volna, milyen hat év vár rám, többet ettem volna.

Nem panaszkodtam volna, hogy fogat kell mosnom, hogy fürödnöm kell, és este nyolckor el kell mennem aludni. Többet játszottam volna. Többet nevettem volna. Gyakrabban megöleltem volna a szüleimet, és gyakrabban mondtam volna nekik, hogy szeretem őket.

De tizenegy éves voltam, és fogalmam sem volt, miféle rémálom következik. Egyikünk sem sejtette. Szeptember eleje volt, ott ültünk mind az ebédlőben a nagy asztalnál a családom Krakusa utcai otthonában, ettünk-ittunk, beszélgettünk: a szüleim, a nagynénikéim, a nagybácsikáim, az unokatestvéreim és én magam, Jakob. Vagy, ahogy mindenki szólított, a lengyel nevemen: Janek.

– A zsidóknak el kell tűnniük Európából, ezt mondta Hitler – jegyezte meg Mose bácsikám, és egy újabb süteményért nyúlt. – Nem tudom, hogy fogalmazhatna ennél világosabban.

Megremegtem. Hallottam már Hitler, a németek führerének beszédeit a rádióban. A Führer „vezető”-t jelentett németül, így hívták most az elnöküket. Hitler folyton a „zsidó veszély”-ről szónokolt, és hogy Németországnak meg Európának „zsidómentes”-nek kell lennie. Én zsidó voltam, Európában éltem, és nem akartam eltűnni. Szerettem az otthonomat és a városomat.

– Az angolok meg a franciák már hadat üzentek neki – felelte apám. – Az amerikaiak is csatlakozni fognak hozzájuk. Nem engedik majd, hogy a németek lerohanják egész Európát.

– Már Németországhoz csatolta Ausztriát és Csehszlovákiát – vetette fel Abraham bácsikám. – És most megszállja Lengyelországot!

Apám belekortyolt a kávéba.

– Hallgass ide, ez a háború fél évig sem fog tartani.

A bácsikáim vitába szálltak vele, de én neki hittem, az ember hisz a saját apjának.

– Elég a politikából – vélte anyám. Felállt, hogy leszedje az asztalt, a nénikéim segítettek neki. – Janek, vetíts nekünk valamit! Tudjátok, hogy saját vetítőgépet rakott össze?

Berohantam a szobámba a gépért. Nem igazi vetítő volt persze, mint a moziké. Inkább diavetítő. Egy falapra felszereltem egy villanykörtét, és nagyítókból lencséket szerkesztettem köré. Képeket lehetett vetíteni vele a falra, vagy árnyjátékot játszani. Az unokatestvéreim segítségével felakasztottam egy fehér lepedőt a nappali ajtaja elé, és amikor mindenki leült, bekapcsoltam a vetítőt és a rádiót. Szerettem, ha zene is volt az előadás mellé, mintegy kíséretképp. A rádió felmelegedett, csatornát kerestem, Count Basie énekelt épp, ez tökéletes volt nekem.

Kartonból vágtam ki a figurákat: cowboyokat, indiánokat, postakocsikat és lovakat, pálcákra ragasztottam őket, és árnyjátékot adtam elő egy vadnyugati seriffről, akinek meg kell védenie a városát a banditáktól. Imádtam a John Wayne-filmeket, kivettem mindegyikből a kedvenc részemet, és azokból raktam össze a saját történetem. A családom nevetett, tapsolt, úgy kiabált a szereplőknek, mintha azok igaziak lennének. Imádták a vetítéseimet, és én imádtam vetíteni nekik. Sosem voltam büszkébb, mint amikor sikerült megnevettetnem apámat!

Egy napon talán majd elmegyek Amerikába, és filmes leszek. Gizela nénikém gyakran a hajamba borzolva megjegyezte: „Úgy nézel ki, mint valami filmsztár, Janek, a sötétszőke hajaddal és a kék szemeddel.”

Épp eljutottam addig a jelenetig, amikor a banditák betörtek a városka bankjába, és tűzpárbajba keveredtek a főhőssel, amikor a dal közepén elhallgatott a rádió. Először azt gondoltam, biztos felrobbant az elektroncső, de ekkor megszólalt egy férfihang.

– Hölgyeim és uraim, megszakítjuk adásunkat. Közöljük a hírt, hogy a német hadsereg elérte Krakkót.

– Nem! – kiáltott apám.

– llyen gyorsan? – rökönyödött meg Mose bácsikám. – Csak hat napig tartott! Hát hol a lengyel hadsereg?

Előbújtam a lepedő mögül, hogy jobban halljak. Mikor a bemondó arról beszélt, hogy a lengyel erők Lodz és Varsó felé vonulnak vissza, hatalmas robbanást hallottunk, és anyám teáscsészéi megrezzentek a kistányéron. Az unokatestvéreimmel az ablakhoz szaladtunk, kinéztünk. Sötét füst gomolygott az ég felé a negyed, Podgórze háztetői fölött. Valaki felkiáltott a szomszéd utcában, a Wawel templomának harangja riadót vert.

Elkéstek ezzel. A németek már itt voltak. Ha akkor tudtam volna mindazt, amit most tudok, elrohantam volna. Még annyit sem maradtam volna, hogy bepakoljak egy táskába, vagy elköszönjek a barátaimtól, vagy akár kihúzzam a vetítőt. Egyikünk sem várt volna. Kirohantunk volna a városból az erdőbe, és sosem néztünk volna vissza.

De nem ezt tettük. Csak ültünk ott a családunk lakásában, hallgattuk a rádiót, néztük, ahogy az ég elfeketedik Krakkó felett, és megérkeznek a németek, hogy megöljenek minket.

MÁSODIK FEJEZET

Német katonák özönlötték el a város utcáit. Elegáns, szürke egyenruhájukban masíroztak, egyenes lábbal trappoltak, előrelendítve a combjukat. Elég ostobán festettek, kicsit, mint a kacsák, de ugyanakkor ijesztő is volt. Olyan sokan voltak, mind lépést tartottak, csillogó, zöld sisakjuk és fényes, fekete bakancsuk megcsillant a nap fényében. Kabát volt rajtuk és hátizsák, a vállukon fegyver, oldalukon bajonett. Kicsinek éreztem magam a kis kék kabátomban meg nadrágomban, az egyszerű, barna sapkával.

Tankok is jöttek – Panzereknek hívták őket –, hatalmas, zörgő monstrumok zakatoló lánctalpakon, fent billegő csővel.

Kimentünk, hogy megnézzük. Mindenki: férfiak, nők, gyerekek; lengyelek és zsidók. Az utcasarkon álltunk, néztük, ahogy a németek végigvonulnak a városunkon. Nem esett el egész Lengyelország, a rádió bemondta – Varsó még kitartott, ahogy Breszt, Siedlce és Lodz is. De a németek lettek immár az uraink, amíg a szövetségeseink, a britek és a franciák el nem jönnek, hogy kiűzzék őket.

– Nem lesznek olyan rosszak a nácik – szólalt meg egy idős, lengyel asszony a járdán, ahogy figyeltem őket. – Emlékszem a németekre a Nagy Háborúból. Kedves népek.

De ő persze mondhatott ilyet. Nem volt zsidó.

Heteken át próbáltuk úgy élni az életünket, mintha nem változott volna semmi, mintha nem szállt volna meg minket a német hadsereg. Én mindennap elmentem az iskolába, apám és a nagybátyáim a munkába, a mama meg a boltba, bevásárolni. De a változás elkezdődött. Az iskolában a lengyel fiúk már nem fociztak velem, és sem a lengyelek, sem a németek nem vásároltak cipőt a papától. Az élelmiszert is nehezebben tudtuk beszerezni, és drágább is lett.

Aztán egy reggel megint elmentem az iskolába, de nem volt tanítás. Azt mondták, nem is lesz többé. Zsidóknak nincs iskola. A többiek ünnepeltek, én szomorkodtam. Imádtam olvasni – bármennyit és bármit. Amerikáról, orvoslásról, akármiről.

Az utcákon kószáltam, néztem a német katonákat meg a tankjaikat, a kenyérért sorban álló embereket. Közeledett a tél, a várakozók összehúzták magukon a kabátjukat, topogtak a hidegben. Mikor hazamentem ebédidőben, apám is otthon volt, és ez meglepett. Általában a munkahelyén ebédelt. Mose bácsikám is ott ült vele az asztalnál. Anyám aggódva lépett elő a konyhából.

– Beteg vagy, Janek? – tette a kezét a homlokomra. – Hogyhogy ilyen korán hazajöttél az iskolából?

– Bezárt – feleltem elkeseredve. – Zsidók nem járhatnak.

– Látod? Látod?! – kiáltott fel Mose bácsikám. Apámhoz fordult, idegesnek tűnt. – Először bezárják a cipőboltod meg az én szűcsüzletem!

Miért is ne tették volna? Senki sem vesz így semmit, hogy a nácik azt mondogatják az embereknek, hogy ne vásároljanak zsidóktól.

– De ha bezárták a cipőboltot, hogy fogsz pénzt keresni? – kérdeztem apámtól.

– A zsidók nem kereshetnek pénzt! – vágta rá Mose bácsi. – Élelmiszerjegyeket kaptunk. Mindegyiken J betűvel, J, mint Jude, zsidó.

– El fog múlni – vélte apám. – Egy ideig nehéz lesz, aztán megint könnyebb. Mindig ez van. Hajtsunk fejet, tűrjünk.

– Pontosan – felelte Mose bácsi a nyitott újságra koppintva, ami ott hevert közöttük. – A zsidók lehajtott fejjel járhatnak csak, nem nézhetnek a németek arcába. Nem beszélhetünk, csak ha megszólítanak. Nem mehetünk a saját városunk főutcáira. Nem mehetünk be a parkokba, az uszodákba, a könyvtárakba, a mozikba!

Zsidók nem mehetnek moziba? Ne! Imádtam a mozit! És könyvtárba sem? Akkor honnan lesz olvasnivalóm, ha iskolába sem járhatok?

Mose bácsikám mellé siettem, hogy megnézzem, miről beszél. Igen, ott állt az újságban: „Új szabályok a zsidóknak”. A szívem összeszorult. Igaz volt: nincs többé park, könyvtár, mozi. És esti kijárási tilalmat is elrendeltek, minden zsidónak, fiatalnak és öregnek egyaránt. Este nyolcra otthon kellett lennünk, nem lehettünk az utcán.

– És a karszalag is. Dávid-csillaggal! – folytatta Mose bácsi. – Megjelölnek minket. Megbillogoznak, mint a marhákat Janek imádott amerikai mozifilmjeiben! A következő az lesz, hogy elveszik a pénzünket. Mina, mondd meg te is a férjednek!

– És akkor mit gondolsz, mit csináljunk, Mose? – kérdezte anyám, kezét apám vállára téve. – Nincs annyi pénzünk, hogy elmenjünk. És még ha lenne is, hová mehetnénk?

Apám felnyúlt, megfogta anyám kezét.

– Ne veszítsük el a hitünket, Mose!

– Meglátod, hogy megy majd, ha a nácik a hitedet is elveszik, minden mással egyetemben.

A papa elmosolyodott.

– Hadd vegyenek el mindent. Azt nem vehetik el tőlünk, akik vagyunk.

Leültem ebédelni az asztalhoz, a mama hozott nekem egy kis paradicsomlevest, egy szelet kenyeret meg egy darab sajtot.

– Csak ennyi? – kérdeztem.

– Ennyi a fejadag. Az üzleteket bezárták – felelte a mama.

– Megoldjuk – mondta apám. – Eddig amúgy is el voltunk kényeztetve.

Én nem úgy éreztem, hogy el lettem volna kényeztetve, de nem mondtam semmit. Csak azt kívántam, bár ne vették volna el a németek az ebédemet.

Aznap késő éjjel, bőven a kijárási tilalom alatt, „tűz, tűz!” kiáltásokra ébredtünk.

Rémülten rohantam ki a szobámból.

– Mi történt? – kérdeztem, amikor megláttam a szüleimet a nappaliban. – Ez a ház ég? Mit csináljunk?

– Nem – felelte a papa. – A zsinagóga.

A zsinagógában imádkoztunk minden sábátkor, ott tanultam a Bármicvómra. Kihajoltam az ablakon, és megláttam lejjebb: már lángolt. Apám sietve felvette a kabátját a pizsamájára, hogy szaladjon segíteni az oltásban, de egy hangos csattanást hallottunk az utcáról, mire mindhárman az ablakhoz léptünk. Egy pizsamát és kabátot viselő férfi, pont mint apám, hevert az út közepén, sötét pocsolya terjedt alatta, meg-megcsillant a lámpák fényében. Egy német katona állt felette, fegyverét a halottra fogta.

– Figyelem, az új szabályok szerint, ha egy zsidó megsérti a kijárási tilalmat, és elkapják, helyben agyonlövik! – kiáltotta.

Apám csak állt a nappaliban, az ajtót nézte. Anyám a mellkasára tette a kezét, a fejét apám fejéhez támasztotta. Szavak nélkül kommunikáltak, pár pillanat múlva apám levette a kabátját, aztán rám szóltak, hogy menjek vissza aludni.