Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala 2015

A sötétség fogságában 2015, 2018

Eltitkolt múlt 2016

Viharos érzelmek 2016

Törékeny vonzerő 2017

Elvarratlan szálak 2017

Ördögi kísértés 2018

Arcátlan csábító (Csábító-sorozat 1.) 2018

Érzéki csábító (Csábító-sorozat 2.) 2019

Végzetes csábító (Csábító-sorozat 3.) 2019

Heather vonzásában (Bűnös viszony 1.) 2019

Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-19-4

A szerelem az egyik legalattomosabb érzés.

Tönkreteszi a lelket, megsemmisíti a józan gondolkodást és semmivé foszlik az ítélőképesség.

Gyógyíthatatlan betegség, amelynek egyetlen ellenszere létezik csupán: az a személy, akit tiszta szívből szeretsz.

De mi történik, ha a gyógyszer vagy az adagolás nem a megfelelő?

WILLIAM

Eltűnt személy

„Vele erőm teljében vagyok. Ő maga a hűség. Általa tanultam meg, mi az odaadás. Általa ismertem meg a titkos nyugalmat és békességet. Megtanított figyelni olyan dolgokra, amelyeket korábban észre se vettem. Amikor térdemre teszi a fejét, elmúlnak az emberi fájdalmaim. Ha mellettem van, megvéd a sötétségtől és a világ más ismeretlen dolgaitól. Megígérte, hogy várni fog rám… akármeddig… akárhol.”

(Gene Hill)

Niko és én a kis faház kanapéján ücsörögtünk, ahová Heatherrel menekültünk a gyilkos elől. Niko még mindig a fagyasztott zöldborsót szorította a fejére. Meglehetősen vicces képet festett. A következő gondolatom viszont Heather arca volt, amikor megtudta, ő ugyan megmenekült, de helyette valaki más életét ontotta ki az az aberrált állat.

– Aggódom érte, nincs jól – pillantottam Heather után, aki a szobába ment lepihenni.

– Hát, ami azt illeti, én sem érzem magam valami fényesen. Alaposan fejbe kólintott azzal a serpenyővel. Nem hiszem, hogy aggódnod kellene miatta. Szívós kiscsaj, erősebb, mint hinnéd! – vigasztalt Niko.

– Tudom, csak egyszerűen úgy érzem, mindig kudarcot vallok. Ha rajtam múlt volna, már halott lenne – roskadtam le egy székre.

– Az a gond, Will, hogy nem az eszeddel, hanem a szíveddel gondolkodsz.

– Nem tudok másként. Szeretem őt. Beledöglök, ha történik vele valami – túrtam zaklatottan a hajamba.

– Szükséged van valakire, aki tisztán lát, mert téged elvakítanak az érzelmeid. Ha szeretnéd, én segítek – ajánlkozott.

– Olivia megölne, ha belekevernélek.

– Badarság, most is ő küldött, mert aggódott, vagy mert kíváncsi – vigyorgott.

– Nem tudom, mit csináljak, Niko. Óriási nagy zűrben vagyok – ismertem be.

– A többszereplős kapcsolatok sosem egyszerűek – kontrázott.

– Nem csak erről van szó – húztam hozzá közelebb a székem. – Joyce – sandítottam a szoba felé, nehogy Heather épp most bukkanjon fel – vacsorára hívta a szüleit, ahol egy alaposan megtervezett csapdába sétáltam bele. Úgy állította be a dolgokat, mintha bántalmaztam volna őt – panaszoltam el neki.

Niko szemöldöke az egekbe kúszott.

– Hogy mit csinált? Remélem, a szülei nem vették be ezt a maszlagot – húzódott feljebb. – Jól ismernek már téged, tudják, hogy a légynek sem tudsz ártani.

– Nem ilyen egyszerű a helyzet. Joyce a legapróbb részletre is gondosan ügyelt. Ha nem tudnám, hogy hazudik, még én is elhinném minden szavát.

– Will, most már tényleg ideje belátnod, hogy az a nő nem komplett. Oliviának igaza van, diliházban a helye.

– Gőzöm sincs, hogy másszak ki ebből. Kutyaszorítóban érzem magam – dőltem hátra a székemben.

– Oké! Egyszerre csak egy problémával foglalkozzunk, mégpedig az égetőbbel. Meg kell állítani a sorozatgyilkost. Utána foglalkozhatunk Joyce-szal. Szerintem ez a pasas csak most jön bele igazán az irányításába. Játszadozik veletek, élvezi, hogy hatalma van felettetek. Általatok fejleszti magát tökélyre. Véget kell ennek vetni!

– Nem tudom, érdemes-e megfogadnom a tanácsaidat – sóhajtottam fel. – Az előzővel is befürödtem, és csak kuszább lett minden.

– Miért? Mi történt? – kérdezte. – Á, végre lefeküdtetek egymással – arcátlanul vigyorgott, amikor rádöbbent, mire célzok.

– Azóta se éjjelem, se nappalom. Kizárt, hogy ennél a nőnél létezik jobb az ágyban. Amit velem művel… – ingattam a fejem.

– A te viszonyítási alapod nem igazán jelentős – röhögött rajtam.

Összehúzott szemmel vizslattam.

– Most meg mi van? Miért nézel így? – adta az ártatlant.

– Bunkó vagy! Az van – világítottam rá. – De akárhogyan is, nem láttam még nőt ilyen hévvel átadni magát a kéjnek.

– Na, végre! Tudtam én, hogy feloldja a gátlásaitokat a bezártság. Mesélj! Azért remélem, a kunyhót rendben hagytátok – pillantott körbe.

Ekkor valahonnan kintről sikítás hasított a levegőbe.

– Te is hallottad? – kaptam fel a fejem, mert már nem voltam biztos benne, hogy nem képzelődöm-e. Bólintott, majd egyszerre ugrottunk fel, és rohantunk Heather után.

– Heather – rontottam be, de csak az üres szobát találtam. A nyitott teraszajtó függönye vészjóslóan lengedezett.

– Elvitte – néztem rémülten Nikóra. – Itt vagyok mellette, őrzöm őt, és mégis elvitte.

A düh, a félelem és a kétségbeesés egyvelege kavargott a lelkemben. Erőteljesen belebokszoltam a falba.

– A rohadt életbe! – káromkodtam el magam.

– Erre most nincs idő, gyere! – indult Niko Heather keresésére.

Magamhoz vettem a fegyverem és követtem. Zaklatottan Heathert szólongattam, de nem érkezett válasz. Percekig próbáltunk rájönni, melyik irányból jöhetett a hang. Kiszaladtam a teraszajtón, majd a sűrű növényzetet kezdtem vizsgálni, ahol hamarosan meg is találtam Heather nyomait. Követni kezdtük a friss cipőnyomokat az avarban, a letört ágak irányát, majd egy helyen megtorpantunk, mert nem vezetett tovább. Tanácstalanul körbefordultam.

– Innen nincs tovább – jelentette ki Niko.

A bozótban megpillantottam Heather mp3-lejátszóját. Lehajoltam érte és felvettem.

– Hogy a fenébe talált ránk? – vert egyre hevesebben a szívem. Őrülten rettegtem, mit tesz ez az elmebeteg Heatherrel.

– Valószínűleg engem követhetett. De egy biztos, nem a házból vitte el őt, hanem itt kapta el – bökött egy véres farönkre Niko.

Megmerevedtem. A szívem is kihagyott egy ütemet. Vér. Heather vére.

– Ne izgulj, még él! – térképezte fel a helyet újra nyomok után kutatva. – Ha nem így lenne, nem vette volna a fáradságot, hogy magával vigye a testét.

Nem mondhatom, hogy ettől bármennyire is megnyugodtam volna. Ám ekkor Niko telefonjának csipogására lettem figyelmes. Előkapta, vetett rá egy pillantást, elhúzta a száját, majd közölte:

– Neked jött – nyújtotta át a készüléket.

Meglepetten bámultam rá, majd olvasni kezdtem:

Hát, ezt bizony elszúrtad, nyomozó.
A feszültséged még itt is tapintható.
Nem mondhatnám, hogy nagyot csalódtam,
Csak sajnálom, hogy az időmet rád tékozoltam.
Közel sem vagy olyan okos, mint hittem,
Nem ütöd meg az intelligenciaszintem.
Számomra már nem vagy méltó ellenfél,
Ideje lenne beismerned, hogy vesztettél.
Mondd csak, meddig mennél el, hogy őt megmentsd?
Még ezt is vállalnád, hogy a zűrös múltad leleplezd?

– A kurva anyádat! – üvöltöttem fel teli torokból, és reméltem, hogy még hallótávon belül van.

– Csss! – csitított Niko. – Ne mutasd ki, hogy célt ért. Ne add meg neki ezt az örömet – suttogott. – Nem veszítheted el a fejed! Figyelj rám! – ragadta meg mindkét vállam, hogy rá koncentráljak. – Azon, hogy most hogyan reagálsz, Heather élete múlhat.

– Mit tudhat a múltamról? – néztem Nikóval farkasszemet.

– Bármit tud is, nem lehet bizonyítéka. Ha lenne, már leleplezett volna, csak hogy győzhessen.

– Vagy a végsőkig gyötörni akar, hogy a végén vigye be a kegyelemdöfést – rándult mérgesen az arcizmom.

Niko fogta a telefonját és bepötyögött egy gyors választ.

– Mit művelsz? – léptem közelebb. – Mi a fenét csinálsz?

– Így ni! – nyomta a kezembe a készüléket, hogy átfuthassam.

Hogy te csalódtál? Hát ez jó.
Hiszen minden lépésed kiszámítható.
Nem félek tőled, mert nincs mitől félnem.
Most komolyan, egy ártatlan nő életét használod fel ellenem?
Nem tévedtem. A gyávaságod szánalmas.
De nem engedem, hogy még egyszer bárkinek árthass.
Azt ajánlom neked, hogy engedd el Heathert,
Mert ha nem teszed, rád szabadítom a poklot.

Will

Ui.: A versikéid meglehetősen gyatrák.

– De a vége egyáltalán nem rímel, és az elején meg a szótagszámok is összevissza vannak – futottam át még egyszer.

– Sasszem vagy! – pördült felém. – Valószínűleg ebben a percben ő is éppen ettől vakaródzik. Leszólod őt, jobbnak tartod magad, majd benyögsz egy ilyen gagyi szöveget. Ezzel most egészen biztos, hogy felbőszítetted – bólogatott csípőre tett kézzel.

– Hogy én? Te írtad ezt a zagyvaságot. Egyébként is neked teljesen elment az eszed! – ripakodtam rá, miközben követtem őt a sűrű növényzetben. – Mi lesz, ha mérgében bántja Heathert.

– Nem fogja, hiszen most intéztük el, hogy te légy a célkeresztjében – vonta meg a vállát.

– Király! Célpont lettem. Elgondolkodtál már azon, mi lesz, ha balul sül el a terved és mégsem engedi el? – rágódtam.

– Bízzál bennem! Tudom, mit csinálok. A tárgyalási stratégiánk, hogy lehetőség szerint nem engedünk a követeléseinek – jelentette ki Niko. – Továbbá, remélem, világos az is, ha megkeresne, nem te fogsz beszélgetni vele – nézett rám szigorú tekintettel.

– De ő engem akar! – vitatkoztam, miközben lépdeltem a nyomában.

– Pontosan ezért nem adjuk meg neki, amit akar! Általában, ha a túszszedők közvetlen érintkezésbe kerülnek azzal a személlyel, akit kiszemeltek maguknak, mindenki más a falhoz szorul. Ezt nem hagyhatjuk.

– És ezt a feltevésedet mire alapozod? Én vagyok a zsaru. Én szoktam ilyen ügyekben eljárni, nem te – csattantam fel. – Á, sejtem én, honnan fúj a szél. Azt hiszed, csak mert írtál egy könyvet a témában, már profilozó vagy?

– Azt a könyvet, ahogy te hívod, még a legjobbak is elismerték a szakmában – húzta ki magát büszkén.

– Kár, hogy nem lett világsiker – gúnyolódtam rajta.

– Á, ne is törődj vele – legyintett egyet. – Nem a meggazdagodás volt a célom a megírásával. Az emberek még nem értek meg arra, hogy felfogják a mondanivalóm – közölte öntudatosan.

Már éppen szóra nyitottam a szám, amikor rádöbbentem, semmi értelme vitatkoznom vele. Egyébként sem akartam rajta kitölteni a mérgem. Tiszta perceimben én is büszke voltam rá, hogy mióta Niko feladta a kétes életét, beleásta magát a sötét emlékekbe és a viktimológia megszállottja lett. A könyve a Láss a briliáns elmék szemével címmel jelent meg, ami a bűnüldöző szervek körében igencsak befutott lett. Kár, hogy álnéven adta ki. Meggyőződése volt, ha az emberek tudnák, kinek a szavait falják, már nem tartanák olyan hitelesnek.

– Sosem kérdezték még tőled, honnan tudsz ennyi mindent a bűnözőkről? – bukott ki belőlem.

– De! – felelte tömören. – Minden második megkérdezi.

– És mit szoktál válaszolni nekik? – kíváncsiskodtam.

– Will – somolygott –, milyen kérdés ez? A titokzatosság növeli az értékem és az érdeklődést. A rajongóimnak nem kell tudniuk, ki is vagyok, vagy voltam valójában – vonta meg lazán a vállát.

Rajongói… Hogy oda ne rohanjak – ingattam a fejem.

– Bízom benned – szólaltam meg egy rövid szünet után –, de mi lesz, ha nem engedünk a követelésének? Fennáll a veszélye, hogy egykettőre elszabadulnak az indulatok, és az Heather életébe kerülhet. Nekem ő a legfontosabb!

– Ha tényleg meg akarta volna, akkor már megölte volna – jelentette ki magabiztosan. – De valamiért élve kell neki. Éppen ezért mondom neked azt, hogy ezzel az alakkal tárgyilagosan kell beszélni, nem pedig valami tolvajnyelven handabandázni, le kell alacsonyodni az ő szintjére. Apropó, megnéztem egy-két túszmentő akciótokat. Pff! Borzasztó. Folyton az elkövető szavába vágtok, meg sem hallgatjátok, mit akar mondani. Nem próbáljátok meg kitalálni, miként akar kikeveredni az egész helyzetből, amibe belekerült. Jelen helyzetben is a pasasra kell figyelnünk, nem Heatherre. Rá kell jönnünk, mit is akar valójában, mi elégítené ki.

Hogy ne Heatherre figyeljek? Kizárt! Körülötte forog minden gondolatom.

– Niko – torpantam meg. – Ha Heathernek baja esik, az én életemnek sem lesz tovább értelme – nyögtem fel kínomban.

– Azt lássam meg! Mindjárt jól nyakon váglak, ha ilyeneket beszélsz. Nem tudom, mire is vársz tulajdonképpen – esett nekem. – Nem akarod inkább most azonnal felkötni magad? Nézd, ott az a fa, abszolút alkalmas erre a célra. Erősnek tűnik. Segítsek? – lökdösött. Kikerekedett szemmel meredtem rá, és szóhoz sem jutottam. – Szedd már össze magad, Will! – ragadta meg a vállam, és erősen megrázott. – Ha hagyod, hogy az érzelmeid irányítsanak, akkor ő nyer!

A földre szegeztem a tekintetem. Elszégyelltem magam, hogy ennyire eluralkodott rajtam a pánik. Tudtam, hogy Nikónak igaza van, mégsem tudtam nem az érzelmeimre hallgatni.

HEATHER

Kétszeres célzattal

„Minden nehézség közül, amivel egy ember szembenézni kényszerül, egyik sem akkora büntetés, mint az egyszerű várakozás.”

(Khaled Hosseini)

Éles fény és fájdalom. Hangosan felszisszentem, amikor megpróbáltam kinyitni a szemem. Félig öntudatlanul folyamatosan Willt szólongattam. Puha takarót éreztem magamon és az egésznek olyan ismerős, otthonillata volt. Álmodtam volna az egészet? Lenyugodtam, a másik oldalamra fordultam, amikor egy eltorzult férfihang szólalt meg a távolból.

– Will most nem tud jönni.

Hirtelen kipattant a szemem és szinte egy másodperc alatt lepörgött előttem, mi is történt velem. Elraboltak. A hang irányába kaptam a fejem. Egy sötétségbe burkolózott alak, az arcába húzott kapucnival ült egy fotelben. A szemembe irányított lámpa fényétől a látásom még mindig homályos volt, de annyit azért felismertem, hogy a saját hálószobámban fekszem, a saját ágyamon. Hogyan és mikor kerültem ide? Rám tört a pánik.

– Ki… ki maga? – dadogtam, és feljebb kuporogtam az ágyon.

– Az nem számít, ki vagyok – felelte elváltoztatott hangon.

– Milyen beteges agya van magának? Miért éppen ide hozott? – ziháltam a még mindig véres ágynemű látványára. Felidézte bennem az emléket, amikor arra eszméltem, hogy az őrök körülöttem mind halottak voltak.

Nem válaszolt, felállt, és felém közelített. Önkéntelen felhúztam magam elé a térdem félelmemben.

– Tudom, hogy fontos vagy neki – suttogta beteges kéjjel a hangjában. – Tudom, hogy felkutatja érted a fél világot, és majd beleőrül a gondolatba, hogy megint elcseszte – kuncogott elégedetten.

– Nem ő cseszte el, hanem én – emeltem fel a fejem. – Nem kellett volna kimennem a házból.

– Nem, nem kellett volna – helyeselt. – De ha már így összejöttünk, beszélgethetnénk kicsit – közeledett felém.

– Hagyjon békén! – hátráltam tőle félelmemben, amennyire csak tudtam. – Mit akar tőlem? Miért hozott ide? Miért nem ölt meg engem is, mint a többieket?

Gúnyos kacagást hallatott. Próbáltam kivenni az arcvonásait, de nem sikerült.

– Mert már nem vagy a kirakós darabja. Reméltem, hogy a nagyokos nyomozó mára összerakja a puzzle részleteit, de csúnyán leszerepelt. Sebaj, hamarosan kap egy következő, kézenfekvő darabkát.

– Ha nem akar megölni, akkor mi a terve velem? – szedtem egyre szaporábban a levegőt.

– Veled? Még nem tudom – vonta meg a vállát. – Gondolkodom rajta – indult meg az ajtó felé.

– Itt akar fogva tartani? – merevedtem meg.

– Tudsz jobb helyet? Itt sosem keresnének – felelte meglepő önhittséggel.

– Kérem – makogtam, de mire kimondtam volna, mit akarok, becsukta maga mögött az ajtót. Rettegtem, hogy igaza van. Will felkutathatja értem a világot, de egy hely van, ahol nem keresne: a saját házamban. Ördögi terv. Felpattantam, és az ajtóhoz szaladtam. Verni kezdtem az ajtó lapját. – Kérem! – dörömböltem tovább. – Engedjen el! Kérem!

De nem történt semmi. Szépen lassan feladtam. Lecsúsztam az ajtó mentén, majd lázasan törni kezdtem a fejem, hogyan juthatnék ki. Elvégre ez az én otthonom! Mit csinálnék, ha benn rekednék? Valószínűleg ugyanezt. Pánikba esnék.

Az ablakon át akartam próbálkozni, de hamar rájöttem, nem véletlenül húzta le a redőnyt. Nemcsak az volt vele a célja, hogy nagyobb hatást érjen el vele, vagy hogy ne lássanak be a házba. Elvágta a redőnyt tartó zsinórt, elvágva ezzel előlem az egyetlen menekülési útvonalat. Körbepillantottam a szobában és azon merengtem, milyen morbid humora van a gyilkosunknak. Foglyul ejtett a saját otthonomban. Ott, ahol egyébként a legnagyobb biztonságban érzem magam.

WILLIAM

Manipulálva

„A legelvetemültebb bűnöző lelkéhez is meg lehet találni az utat. A bűnözőket is anya szülte, kell hogy lelkükben pislákoljon valami emberi.”

(Berkesi András)

Egy egész kutatóegység elindult Heather keresésére, miután az erdőből nyomtalanul eltűnt. Rémálom. Azt hittem, sikerült őt alaposan elrejtenem, és a gyilkos sosem akad a nyomára. Tévedtem. A semmiből bukkant fel és vitte magával. Mi pedig már csaknem 24 órája kutattunk utánuk. Kezdtem kétségbeesni. Nem bíztam semmit a véletlenre, ezért Jackkel, Oliviával és Nikóval egyedi módszerekkel ugyan, de szüntelen újabb és újabb nyomokat kerestünk, mégsem akadtunk rá.

Amíg Jack az őrsön próbált a laborosoknál informálódni, találtak-e valami nyomravezetőt, addig én Nikóék nappalijában az asztalon fekvő dokumentumokat tanulmányoztam. A tarkómra szorított kézzel nyüszíteni szerettem volna. Leszerepeltem. Totális kudarcot vallottam. Minden igyekeztem hiábavalónak bizonyult.

Olivia telepedett mellém.

– Beleőrülök a gondolatba, mit művel vele az az aberrált barom – eresztettem le idegesen az öklöm az asztalra.

– Nem találtak még holttestet, így feltételezhetően életben tartja. Őrzi valahol – közölte Niko.

– Olyan érzéketlen vagy! – ripakodott rá Olivia. – Ne is hallgass oda! Inkább mesélj! Milyen volt a kunyhóban? – próbálta elterelni a figyelmem.

Már éppen válaszoltam volna, amikor Niko a gépe monitorját tanulmányozva megszólalt.

– Bele sem gondolok, mit műveltek. Pezsgőspoharak a jakuzzi szélén – köszörülte meg a torkát.

– Niko! – rivallt rá Olivia. – Tájékoztatlak róla, hogy seggfej vagy!

– Nem akarok emlékezni – dörzsöltem meg a halántékom. Nem akartam, hogy másfelé kalandozzanak a gondolataim. Többé nem hagyhattam, hogy az érzelmeim vezéreljenek.

– Akkor ez azt jelenti, hogy megbántad, ami történt köztetek? – kérdezte őszinte aggodalommal Olivia.

– Jaj, dehogy! – heves mentegetőzésbe kezdtem. – Életem legcsodálatosabb napjai voltak. Bárcsak sose ért volna véget. De ha Heather elő is kerül, gőzöm sincs, hogyan tovább, teljesen összekuszálódtak a dolgok – nyeltem egy nagyot.

– Össze? Szerintem teljesen világos, mit érzel iránta – horkant fel Niko.

– Azt hittem, ha beteljesedik, elmúlik, megszűnik ez a vonzás, de egyre erősebb – bámultam a plafont.

Niko Oliviára pillantott, a keze után nyúlt és átkulcsolta az ujjaikat, és attól, amit akkor láttam a szemében, én is elérzékenyültem.

– Nálunk azóta is pont olyan erős, mint az elején – suttogta Niko, majd áthajolt Oliviához, és megcsókolta.

– Jaj, ne már, most komolyan? – forgattam a szemem. – Már megint kezditek – morogtam, miközben őszinte csodálattal és irigységgel néztem rájuk. – Befejeznétek? Ettől csak még rosszabb – sóhajtoztam.

– Ki kell ábrándítsalak, öcsi. Ez már nem lesz jobb, és nem is múlik el – fűzte hozzá Niko. – Ha az igaz szerelem beteljesül, visszavonhatatlanul össze is köt – nézték egymást ellágyult tekintettel.

– Akkor átvertél! Szándékosan csőbe húztál – csattantam fel. – Azért mondtad, hogy hagyjam beteljesedni, mert te tudtad, hová vezet ez – ráztam hitetlenkedve a fejem.

– Mert boldogtalan voltál – tárta szét a karját. – Magadtól sosem vetnél véget a mérgező kapcsolatodnak, mert azt hiszed, jót cselekszel, de ezzel csak ártasz Joyce-nak is. Az intézetben lenne a helye, ahol megkapná a szükséges kezeléseket. Elértem, hogy megtapasztald az égető, kiolthatatlan tüzet. A pusztító szenvedélyt, amely teljesen felemészt.

– Ez lenne az igaz szerelem? Pusztító? Amit érzek, azt inkább valami drogos függőséghez hasonlítanám. Szüntelen sóvárgás. Vágyakozás a másik után. Ez nem puszta testi vonzalom bennem, Heather az egész lényemet rabul ejtette.

– Gratulálok, öcsi, megtaláltad azt a nőt, akiben a tested, lelked igazi társra lelhet – préselte össze az ajkát Niko.

Zavarodottan pislogtam rá. Nikótól ilyenfajta ömlengést még sosem tapasztaltam. Még ennyi év után sem találkoztam ezzel az oldalával. Mondjuk, nem is igen kértem még tőle magánéleti tanácsokat. Nem fordultam hozzá szívügyekben.

– Mindig azt képzeltem, ha rálelek, a nagy őt mindenki előtt vállalni fogom, és hűségesen szeretem, amíg meg nem halok – bukott ki belőlem. – Erre mi történik? Rejtegetem, mintha szégyellenem kellene az érzéseimet – bukott ki belőlem.

– Will, szívem! – szólalt meg Olivia is. – Mióta csak ismerlek, meggyőződéssel hirdeted, hogy a szerelem kialakulásáért nem a szív, hanem a testedben lejátszódó kémiai folyamatok felelősek, de ez nem igaz.

– Én próbáltam kontroll alatt tartani – mentegetőztem –, de amikor Heather a közelemben van, nem megy. Nem akartam szerelmes lenni – mantráztam.

– A sors nem fogja ezt megkönnyíteni neked – csóválta a fejét Niko. – Ezt nem te döntöd el.

– De miért nem? Eddig működött – szinte rimánkodtam, hogy adjanak egy tuti receptet a gyógyuláshoz.

– Ó, Will, a szerelem csodálatos dolog. Ne szabj neki gátat! Élvezd inkább – fogta meg a kezem Olivia.

– Én helyesen akarok cselekedni, de egyik hibát követem el a másik után – pillantottam a papírhalom felé.

– Egyet ne felejts el! A helyesen cselekvés kulcsa a tapasztalat. Neked a szerelem teljesen új terep. Zöldfülű vagy még. Ahhoz, hogy tapasztalj, időnként bizony rossz döntéseket kell hoznod – fordult felém Niko is.

– De ez esetben túl nagy a tét. Joyce jövője, Heather élete, az én szívem – fújtam magam elé.

– Fiatal vagy még – szólalt meg újra Niko. – Nyugodt életet akarsz teremteni magadnak, szabadságra vágysz, de már egyre hangosabban ketyeg az a bizonyos óra, egyre inkább szívügyed lesz a családtervezés, és mint azt tudjuk, Joyce erre totálisan alkalmatlan. Átérzem, hogy a helyzeted nem könnyű, hiszen a lépéseid nem csak a te életedet befolyásolják. Eddig egyszerű volt a szitu, mert mindegy volt, hogy aggyal vagy szívvel választasz. Most azonban már ott van két nő, akik a döntésedre várnak.

– Kösz, hogy megkönnyíted – morgolódtam.

– Remélem, azért mindig nagyon vigyáztál, amikor együtt voltatok – folytatta, én pedig összeráncolt homlokkal próbáltam rájönni, mire céloz.

– Ha netán becsúszik egy gyerek is, már nehezebb lesz a kérdés – világított rá a mondanivalójára. – A döntésed már most is kihat másokra. Ismerlek, és tudom, hogy hajlamos vagy az eszedre hallgatni, de most érezz a szíveddel. Élni nem mindig ésszel kell. A szíved dobogása az, ami életben tart. Ezt ne feledd!

– Will – érintett meg Olivia. – A szíved Heatherhöz, míg agyad Joyce-hoz húz, és ez nehéz döntés. Megmondom, mi a baj. A szerelmet te most az önzéssel kötöd össze. A kötelességtudatod acélos, de amit Heather iránt érzel, még annál is erősebb. Bizton állítom neked: nem vagy rossz ember, ha a boldogságot választod.

Ekkor pittyent a telefonom. Vetettem rá egy pillantást, hangosan felhorkantam, majd olvasni kezdtem.

Látom, nem sieted el a dolgot,
Ám ezzel a helyzetet tovább rontod.
Gyanítom, megfeneklett a tudomány,
Csak így az ügyvédnő esélye a túlélésre halovány.
Segítek kicsit, hogy mielőbb rálelj,
Csak nehogy újra leszerepelj.
Biztonságos fészekben rejtőzik,
Kapsz két órát, vagy örökre eltűnik.
Kapd össze magad, nincs több esélyed,
Ha most hibázol, őt végleg elveszíted.

Egy hosszú pillanatig csak bámultam a készüléket.

– Mi a jó francokat akar ezzel? – elmélkedtem hangosan.

– Hmm. Szerintem azt akarja, hogy rátalálj – szökkent talpra Niko. Értetlenül pislogtam rá. – Tudom, hol van. Gyertek! – kapta fel a kabátját a szék háttámlájáról.

– Beavatnál engem is? – loholtam a nyomában.

– A biztonságos fészekben rejtőzik – felelte higgadtan. Összeráncolt homlokkal merengtem. – Biztonságos fészek – kopogtatta meg a fejem. – Neked mit jelent ez a két szó?

– Otthon – böktem ki. – Heather háza? – csillant fel a szemem reményteljesen. – A rohadék oda zárta be? Tudta, hogy ott sosem keresnénk.

– Én vezetek – jelentette ki Niko. Felvette a napszemüvegét, majd elegánsan bedobta magát a vezetőülésbe.

– Várjatok meg, én is jövök – szaladt utánunk Olivia. Mindketten szigorú pillantással sújtottuk. – Szüksége lesz egy megértő női lélekre. Biztos halálra van rémülve – emelte fel védekezően a kezét.

– Nekem mindegy, csak taposs a gázra! – intettem Nikónak.

– Két órát kaptál. Nem hiányzik egy felesleges bírság – korholt Niko.

– Mikor lettél te ilyen törvénytisztelő? Egyébként pedig ez az én autóm, ott van a megkülönböztető jelzés. Kapcsold be és nyomás! – förmedtem rá.

Egész úton a házig meg sem szólaltam. Rettegtem, hogy ez az egész a sorozatgyilkos újabb szemét húzása lesz, és Heather nem is lesz a házban. Vagy ha igen, de későn érkezünk… abba belegondolni sem mertem.

– Nyugodj meg, él! – olvasott a gondolataimban Niko. – A pasas beteg, de még sosem állított olyat, ami nem lett volna igaz. Heather ott lesz – igyekezett megnyugtatni.

– Ez akkor is gyanús. Miért rabolná el, hogy utána sértetlenül elengedje?

– Mert csak így tud manipulálni. Be akarja bizonyítani, hogy jobb nálad, hogy képes túljárni az eszeden. Figyel téged, ezért tudja, ha végez Heatherrel, a játszma is véget ér. Nem lesz már kivel sakkban tartson. Megszűnne az élvezet.

– Szóval mindent szarul csináltam eddig?

– Így is fogalmazhatunk, de talán ezért él még Heather. Ha nem fűznének hozzá gyengéd szálak, már halott lenne.

– Akkor most mit kellene tennem? – pillantottam felé, válaszokat várva.

– Nem tudom – suttogta. – Fel kell állítani a profilját, talán utána rájövünk, mi mozgatja, és hogy miért éppen téged pécézett ki magának.

Zaklatottan a hajamba túrtam és az ajtónak támasztottam a könyököm. Kavargott a gyomrom.

– Engem kellene megölnie, mert ha elkapom, olyat teszek vele, amire nem leszek büszke – préseltem ki a fogaim közt.

HEATHER

Baljós árnyak

„Bármikor, ha nagyon fontos döntés előtt állunk, a legjobb a megérzéseinkre és az indulatainkra hallgatni, mert az észérvek általában megpróbálnak eltántorítani minket az álmainktól, mondván, hogy még nem jött el az idő. Az észszerűség fél a vereségtől, az ösztönösség viszont élvezi az életet és a kihívásait.”

(Paulo Coelho)

Nem néztem, pontosan mennyi idő telhetett el, amióta fogságba kerültem, de már kínzott az éhség és a szomjúság. Minden neszre azt hittem, hogy a fogvatartóm visszajött, aminek hol örültem, hol rettegtem tőle. Összekuporodtam az ágyon és kiszolgáltatottan vártam, eldöntse végre, milyen sorsot szán nekem. A kiszolgáltatottságnál szörnyűbb érzést nem ismertem. Nem tudhattam, élni hagy vagy meghalok. Minden pillanatban abba kapaszkodtam, hogy a halál nem az én sorsom. Nem lehet az. Annyi tervem van még az életben, és még csak most kezdtem el igazán élni. Most találtam rá Willre.

Már éppen elbóbiskoltam volna a fáradtságtól, amikor kintről hangok szűrődtek be. Kipattant a szemem, ahogy felismertem Will hangját, ahogy a nevem kiáltozta újra és újra. Kiugrottam az ágyból és az ajtóhoz futottam.

– Itt vagyok! – vertem az ajtó lapját, majd a hirtelen adrenalinlökettől megragadtam a kilincset és feltéptem az ajtót. Döbbenetemben lemerevedtem. Nyitva hagyta. Valójában be sem volt zárva, csak én hittem azt.

– Heather – kiáltotta Will, ahogy meglátott, és a karjába kapott. – Istenem, jól vagy? – túrt a hajamba. Zaklatottabb lettem, mint azelőtt.

– Nyitva hagyta az ajtót – suttogtam értetlenül. – Én azt hittem, zárva van – motyogtam magam elé. – Hülyét csinált belőlem.

Megszédültem és elhagyott az erőm. Nem értettem semmit.

– Gyere, ülj le! – segített vissza az ágyra.

– Hoztam egy pohár vizet – nyújtotta felém Olivia.

– Köszönöm – fogadtam el, és kiittam a pohár tartalmát.

Felpillantottam Nikóra, aki mélyen a gondolataiba merült, és engem tanulmányozott.

– A félelmeiteken keresztül manipulál titeket. A fogoly nem fog szabadságra törekedni, ha reménytelennek érzi a helyzetét. Ügyes! – ismerte el.

– Hogy találtatok rám? – kerestem Will tekintetét, aki gyengédséggel a szemében cirógatott.

– Idevezetett minket – suttogta Will.

Összeráncolt homlokkal meredtem rá, mert egy szót sem értettem az egészből. Miért rabolt el, ha aztán csak úgy elenged? Az egésznek semmi értelme.

– Mondott vagy csinált veled valamit? – térképezett fel Will tetőtől talpig.

– Tulajdonképpen semmit. Megkérdeztem, hogy miért nem ölt meg, erre azt felelte, mert már nem vagyok a kirakós darabja. Azt is hozzátette, remélte, hogy mára összerakod a puzzle részleteit. Azt üzente, hamarosan megkapod a következő darabot.

– Darabot? Ez meg mi a fenét jelent? – vonta fel a szemöldökét Will.

Niko telefonja ekkor megcsörrent, ezért kiment a szobából.

– Annyira aggódtam érted! – ölelt át Will. – Most már nem lesz semmi baj! – fonta szorosan körém a karját.

Pár perccel később, amikor egy frissítő zuhanyzást követően a fürdőszobából kiléptem, Niko és Will a fejüket összedugva diskuráltak.

– Biztos, hogy az áldozatokat nem köti össze semmi? – tanakodott Niko. – Lennie kell valaminek.

– Nem találtam semmi kézenfekvőt, ami közelebb vinne a gyilkoshoz – felelte Will.

– Talán a kártyák – töprengett Niko. – Nagyon kommunikatív. Vajon mit akar a kártyákkal?

– Egyszerű számozás – szólalt meg Olivia.

– Az első egy ász volt – ingatta a fejét Will. – Az ász ér a legtöbbet, vagy nem? Annak van a legnagyobb értéke.

– Nem feltétlen. Oliviának igaza lehet. A Black Jackben az értéke gyakran egy – morfondírozott Niko. – De ha ez a teória helyes, akkor is hiányzik még valami.

Fogott egy nagy papírlapot, felírta rá egymás mellé a neveket a számozás szerint, a dátumokat és a kártyák számozását. Percekig nézegettük, de nem lettünk okosabbak.

– Biztos, hogy nem mondott semmi mást? – érdeklődött Niko.

Megráztam a fejem.

– Előre félek, mi lesz a következő részlet. Egy újabb áldozat? – kapta fel a fejét Will.

– Tartok tőle. Rá kellene jönni, miért pont ők. Leleményes, nem véletlenszerűen választotta ki éppen őket.

– Raul Richter az útjában állt. Ha tanúskodik, Banks szabadon távozik – szólaltam meg.

– Nincs még valaki, aki veszélyeztetné a tervét? – töprengett Niko.

Folyamatos volt a találgatás, de megoldás továbbra sem született.

– Szerintem hagyjuk Heathert pihenni – tápászkodott fel Niko.

Belém nyilallt egy kellemetlen érzés, a félelem.

– Nem akarok egyedül itt maradni. Vissza fog jönni – kapkodtam levegőért.

– Ne félj, itt maradok veled – mosolygott rám Will.

– Ez nem túl bölcs ötlet – lépett közelebb Niko. – Történt az előbb valami – nézett jelentőségteljesen Willre.

– Azóta, mióta megérkeztünk? – fújt maga elé Will.

– Olykor egy pillanat alatt is megtörténnek dolgok – titokzatoskodott Niko. Mintha nem akarta volna, hogy valami a tudomásomra jusson. Talán van még egy áldozat?

– Mi szívesen látunk téged – ajánlkozott Olivia.

– Nekünk pedig beszélnünk kell – vonta félre Niko Willt.

Olivia átkarolta a vállam és bevezetett a hálószobámba. A vállam felett visszapillantottam, és Niko tekintetét kerestem. Attól, amit a szemében láttam, görcsösen összeugrott a gyomrom.

– Gyere, összeszedünk pár holmit – vonta magára a figyelmem Olivia, és becsukta az ajtót.

– Mi a fene folyik itt? – pördültem felé.

– Semmi különös, csak mi sokkal jobban meg tudunk védeni, mint Will egymaga. Ő most nem ésszel gondolkodik – érvelt. – Ülj le ide mellém! – paskolta meg az ágy szélét. Nem mondhatnám, hogy eloszlatta a gyanakvásom, de engedelmeskedtem. – Heather – vágott bele –, te vagy Will Achilles-ina. El kell különítenünk tőle, hogy ne legyen sebezhető.

Ez így már sokkal logikusabbnak tűnt. Leeresztettem a vállam. Habár nem örültem, tudtam, hogy Olivának igaza van.

– Ha a közelében akarsz maradni, meg kell tanulnod megvédeni magad. Hoztam neked ehhez egy-két dolgot – hajolt le a táskájához. Sűrűn pislogtam a meglepetéstől. – Adok neked valamit – sandított az ajtó felé, mintha attól tartana, valaki benyit. Meglepődtem, amikor elővett egy mobiltelefont.

– Ha veszélyben érzed magad, használd ezt – nyújtotta felém.

– Hívjalak fel?

Értetlenkedve nézett, mintha tudnom kellene, mit akar.

– Ez önvédelmi fegyver, nem telefon, csak úgy néz ki – magyarázta, és bekapcsolta az álcázott elektromos sokkolót.

– Atyaég! – ugrottam meg ijedtemben.

– Ezt pedig végszükség esetén! – nyomott a kezembe egy rúzst. Ezek után igazán kíváncsi voltam, mit rejthet ez az ártalmatlan piperecucc. Óvatosan forgattam a kezemben, nehogy kárt tegyek magamban. – Megmutatom, hogy működik – kapta ki a kezemből. Széthúzta, és a szemem elé tárult egy apró, ám annál hegyesebb szúrófegyver. Kikerekedett a szemem a döbbenettől. – Ne félj tőle! A védelmedet szolgálja. Nem kell vele feltétlen megölnöd a támadód, elég, ha megsebzed. Mutatom a pontokat, ahová, ha beledöföd, nem hal meg, de egészen biztosan hatástalanná válik egy időre. Emellett van pár egyszerű fogás is, amelyet alkalmazhatsz abban az esetben, ha újra testközelből kellene megvédened magad.

– Sokkal jobban örülnék, ha soha többé nem kerülnék ilyen helyzetbe – nyeltem nagyokat.

– Ne aggódj! Niko szerint nem te vagy az elsődleges célpontja, hanem Will – közölte a legnagyobb természetességgel.

Rátapadt a tekintetem.

– Ezzel most megnyugtatni vagy felzaklatni akartál? – néztem rá szúrós pillantással.

Oliviából egy mély sóhaj szakadt fel.

– Sajnálom, hogy belekeveredtél – nézett felém szánakozva.

Felvont szemöldökkel vizslattam.

– Még mindig a sorozatgyilkosról beszélünk? – kutattam az arcvonásait.

– Mi másról? – eresztett el egy mosolyt, majd felpattant az ágyról. – Akkor mit is szeretnél magaddal hozni? – téblábolt körülöttem.

Nem tudtam volna megmagyarázni, miért, de a zsigereimben mélyen rossz előérzet gyötört. Hatalmába kerített egy megmagyarázhatatlan balsejtelem, és egy hang a fejemben azt mondta: egy másfajta veszély is vibrál a levegőben. Nem tudom, minek nevezhetném ezt, talán egy belső sugallatnak, ha úgy tetszik. Az eddigi életem során megtanultam, ez az a baljós jel, amelyre mindig hallgatni kell. Nagyapám hajtogatta mindig: „Ne félj attól, amit az ösztöneid súgnak, még akkor sem, ha mások közben kritikus szemmel figyelnek.” Hittem, hogy azért lehetnek ilyen villanásaim, mert az életben minden meg van írva előre. Olivia arcát tanulmányoztam, ám hamar egyértelművé vált, nem ő lesz az az ember, aki válaszokat ad a kérdéseimre.