Copyright © Károly Melinda 2020

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Olvasószerkesztő: Bardi Erzsébet

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Károly Melinda

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-71-5

ELSŐ FEJEZET

CAMIE

Nyirkos tenyeremet az ujjaimmal dörzsölgettem. Lopva az útitársaimra pillantottam, akik csillogó szemmel várakozva tekintettek ki az ablakon. Én pedig, mint egy istenverte csontkovács, vagy negyvenedszerre roppantottam ki az ujjaimat, annyira ideges voltam. A belső hangom is pánikolni kezdett, mert egyre csak azt szajkózta, hogy: Baszki! Baszki! Baszki! Már csak az kellett, hogy ő is cserben hagyjon…

Egyáltalán nem vágytam arra, hogy kiszálljak az autóból, de az idő könyörtelenül haladt előre, míg a kilométerek lassan méterekké zsugorodtak, végül teljesen elfogytak.

Megérkeztünk.

Amy és Terry, ahogy kitárult a kocsiajtó és végre nem zárta el őket a fotósok hadától, rögvest kipattantak – engem hátrahagyva, mert még reszketve kerestem a lábamat, ami méterekre volt csak a vörös szőnyegtől.

Nem miattam sorakoztak fel az újságírók – támadt néhány megnyugtató gondolatom, miközben kidugtam a fejem az autóból –, de azért a meghívottak listáján szerepeltem mint (társ)forgatókönyvíró. Még mindig emlékszem, mekkorát dobbant a szívem, amikor Terry neve alá felkerült az enyém is – a kitartó munkám elismeréseképpen.

Nem gondoltam, hogy az életemben ez a pillanat ekkora jelentőséggel fog bírni. Ahogy azt sem gondoltam, hogy ekkora nyomásként fog rám nehezedni. De súlyok ide vagy oda, nagy levegőt vettem, és egy széles mosoly kíséretében a barátnőim után lépkedtem, magam mögött hagyva a biztonságot nyújtó közlekedési eszközt.

Nagyon koncentráltan haladtam egyre közelebb a célom felé, és közben azon imádkoztam, nehogy ügyetlen legyek a magassarkúmban, mert nem szerettem volna egy centiről üdvözölni azt a bizonyos szőnyeget…

– Gyere! – karolt belém Amy jókedvűen. – Te elhiszed, hogy itt vagyunk? Hé, ne aggódj! – húzott magához közelebb. – Hoztam tartalék bugyit, ha esetleg úgy összepisilnénk magunkat, mint azok a szegény kiskutyák, akik megörülnek a gazdijuknak.

Fájdalmas mosollyal tudattam vele, hogy a hasonlat nem is áll annyira távol az igazságtól… Ahogy neki, úgy nekem is ez a filmbemutató volt az első találkozásom a vörös szőnyeggel, és ezt Terrynek köszönhettem, aki bőven ellátott munkával attól kezdve, hogy zöldfülűként kikerültem az iskolapadból. De ennek már jó pár éve, és nagy utat tettem meg, hogy a kisebb jelenetektől eljussak oda, hogy jegyezzék a nevem a forgatókönyvek borítóján, és meghívást kapjak egy filmpremierre.

Egy nagyon dekoratív nő lépett oda hozzánk, és egy pillanat alatt az irányítása alá vont minket.

– Arra lesz a bejárat, Terry Wells, maga jöjjön velem, George megkért, hogy kísérjem el hozzá.

Ezzel elragadta tőlünk a film (fő)forgatókönyvíróját, a producerhez kísérte, mi pedig csak álltunk ott egymagunkban, azt a hihetetlen fényjátékot bámulva, amelyet a vakuk felvillanása okozott.

Ez a film volt számomra az áttörés. Ezzel tettem le a névjegyemet a filmipar nagyfejesei elé. Akkor miért nem álltam Terry mellett, és miért nem élveztem ki ennek minden előnyét? Azért, mert egyszerűen nem vágytam a reflektorfényre, a hideg rázott ki tőle. Szakmai elismerésre, arra vágytam. Csak valahogy az egyik nem létezett a másik nélkül, így akármennyire is kényelmetlen volt számomra ez a szituáció, mégis be kellett vállalnom a karrierem érdekében. Könnyű volt Terry neve mögé bújnom, de néha ki kellett lépnem onnan és megmutatni magam a világnak. Mint például ma. Mert a mai nap a változások napjának ígérkezett. Büszkén fogok erre a napra emlékezni, legalább annyira, amennyire a kész filmet is imádtam.

Apropó: film. Ott hirdette mögöttük a címét az óriási poszter: Képtelen képekben. Bár ez egy nagyon sikeres könyv általam írt filmadaptációja volt, és Terry szinte csak szakértőként véleményezte a kész írásomat, mégis az ő neve jelent meg a promóciótól kezdve mindenhol. A rendező vagy bárki, akinek jogában állt változtatni a forgatókönyvön, szintén vele egyeztetett. Az ő neve volt a brand, én pedig csak az egyik alkalmazottja, a forgatókönyvírói poszton sem egyedül csücsültem. De Terry becsületére legyen mondva, nem használta ki, hogy szerettem a háttérben meghúzódni, mert hosszú évek után most végre egy teljes film forgatókönyvének megírását bízta rám, és ezúttal bizony a nevem ott díszelgett a kész dokumentumon.

Szorítást éreztem a karomon, amivel Amy jelezte, hogy készen áll az indulásra, és ezzel megkezdtük utunkat az épület bejárata felé. Mélyen beszívtam a levegőt, amint rátettem a lábam a vörösbársony anyagra. Vártam azt a sokak által emlegetett leírhatatlan érzést, de valahogy nem akart jönni. Helyette csak a riporterek hangos ordibálását hallottam, amivel a színészeket és a meghívott sztárvendégeket „megkérték”, hogy forduljanak feléjük.

– Kate, kérem! Ide! Ide! Mosolyt! Ez az!

Nem is adtam magamnak sok időt a történtek feldolgozására, ahogy közeledtünk a fotósok elé, úgy szaporáztam a lépteimet. Minden idegszálammal a szőnyeg túlsó végére koncentráltam, eszembe se jutott megállni egy másodpercre sem. Csak tettem az egyik lábamat a másik elé, amíg el nem értük a túloldalt. A bejárathoz érve még visszapillantottam.

– Ez is megvolt – mosolyogtam Amyre, akinek bosszús tekintete rám szegeződött.

– Ennél jobban nem is tudtál volna loholni! – kezdte, de ekkor Terry hangja megmentett a további szidalmaktól:

– Gyertek, lányok, azonnal húzzunk innen, azt hiszem, megvakultam, csesszék meg! – dörgölte a szemét, akár egy kisgyerek.

– Sminkre vigyázni! – kacagott Amy, aki mellesleg a film jelmeztervezője volt. – Ezek után még képes vagy panaszkodni? George is kivételezett veled! – duzzogott, de egy percre sem hitte el neki senki ezt a műdrámát. Mindnyájan tudtuk, hogy ki lesz az, aki biztosan nem fogja elkerülni a rivaldafényt.

– Drágám! Ugyanaz az út áll előtted is! – mutatott a szőnyeg felé Terry, mire Amy vágott egy fintort.

– Köszi, de Camie az előbb olyan gyorsan végigrángatott rajta, hogy nem volt időm töltekezni az érzéssel.

A további beszélgetést a rajongó tömeg sikolya szakította félbe, amire mi is odafordultunk. És akkor megpillantottam, hogy ott áll Ő. Damian Reshore, azzal a sajátos hamiskás mosolyával. Lazán megigazította a zakója gallérját, majd zsebre dugott kézzel farkasszemet nézett a kattogó fényképezőgépekkel.

Őszintén megvallva, a számtalan találkozás után még mindig képes voltam tátott szájjal bámulni rá. Volt olyan szerencsém, hogy a forgatások alatt néha adózhattam a látványának, de ezt egyszerűen nem voltam képes megszokni. Lehet fáradt, kialvatlan, bosszús, sőt még akár idegbeteg is, de ha ezt a mosolyt megvillantja, bármit elviseltem volna neki. Látszott rajta, hogy kellő magabiztossággal kezeli a helyzetet, semmi zavar, semmi bizonytalanság nem látszott az arcán. Tudatában volt, hogy mennyire hatással van az emberekre, és ezt briliánsan ki is használta.

A lehetetlenül kék szemével szinte bűvölte a kamerákat, néha ki is kacsintott a tömegben sikítozó lányokra. Biztos valamelyik tengerparton pihent a forgatás után, mert a bőre gyönyörű bronzos színben játszott. Laza, kócos, sötétbarna haja pedig csak még ellenállhatatlanabbá tette.

Igen.

Ő tökéletesen illett ebbe a környezetbe.

Jól állt neki a rivaldafény.

Ahogy rajta ragadt a tekintetem, teljesen a bűvöletébe kerültem. Menthetetlenül, és – mivel a szőnyeg szélén álltam – teljesen láthatatlanul.

Az este menetrendje nagyon feszített volt – hamar össze kellett szednem magam –: elsőként a mágikus tekintetű Damian parádés alakítását néztük meg a vásznon, utána következett egy fogadás, amire már kevesebben voltunk hivatalosak, de a stáb nagy része így is jelen volt. Ide és a premierre kizárólag meghívóval lehetett bejutni, ahogy minden jelentősnek számító eseményre. Aki meghívást kapott, nem érdemtelenül jelent meg. Biztosan számított a neve a szakmában mint színész vagy rendező, de a végtelenségig sorolhatnám a résztvevők pozícióját. Egy dramaturg vagy egy jelmeztervező ugyanolyan fontos része a produkciónak. Ha valaki kitűnt a munkájával és jegyezték a nevét, annak egyenes út vezetett idáig. Büszkén néztem az asztalon lévő kártyára, amin a nevem szerepelt. Én is ide tartoztam. És ez fantasztikus érzés volt!

Az étteremrész olyan volt, mint egy elvarázsolt kastély belseje. Hatalmas csillárok lógtak le a plafonról, melyeknek köszönhetően csodálatos, szórt fény világította meg a helyiséget, kellemes hangulatot teremtve, valamint bársonypárnás székek sorakoztak a gyönyörűen megterített asztalok körül. Egy pillanatra Hamupipőkének éreztem magam.

Pedig nem is hoztam magammal az üvegcipellőm!

Lassan alaposabban is körülnéztem. Már majdnem telt ház volt, élénken beszélgettek egymással az emberek, én is odaintettem a számomra ismerős arcoknak.

Teljesen másra számítottam. Egy modern helyre, egyszerű vonalvezetésű bútorokra, sokkal kevesebb cicomára. Voltam már üzleti vacsorán párszor, és hasonló fogadásokra is elkísértem már Terryt, de ez meg sem közelítette azokat. Ráadásul most nemcsak kísérő voltam, hanem a film egyik szerves része. Az, aki a legvégéig követhette az eseményeket, olykor belepillanthatott a forgatásokba, és csorgathatta a nyálát a forgatási helyszíneken. Ezért volt más a mostani munkám. Mert nem csak a laptopomat bámulva töltöttem a napjaimat. Pedig az sem volt rossz. Kiragadott a szürke hétköznapokból, hogy a főhősökkel együtt számtalan új életet élhettem.

Körülnézve láttam, hogy két hálátlan barátnőm már hangos kacajokkal fűszerezett társasági életet él, mindkettőjüket a saját ismerőseik kötötték le. Örültem neki. Nem szerettem, ha anyáskodnak felettem, márpedig erre mindketten hajlamosak voltak.

Amy alig néhány évvel volt idősebb nálam, Terry, a mentorom viszont tizenhárommal. Ennek ellenére számos buli alkalmával fordítottnak éreztem a korkülönbséget. Volt rá példa, hogy én ültettem őket taxiba, mielőtt még más tette volna, nem éppen tisztességes szándékkal.

– Majd megtudod, édesem! – mondta nekem Amy, amikor egy átmulatott éjszaka után ezt ecseteltem neki. – Bekerülsz egy körbe, ahol megvan minden, de minden, amire csak vágytál. – Egy pillanatra elgondolkozott. – Nem, itt olyan is van, amire nem is gondoltál, hogy vágynál. És hülye vagy, ha ellenállsz neki! Életem legszebb napjait éltem meg itt, tudod? – Kissé akadozott a beszéde, és néhány szót a kelleténél jobban kihangsúlyozott. – Jóóóó, nem mindenre vagyok büszke, de marha jó éveim voltak! – vigyorgott sokat sejtetően.

Igyekeztem szelektálni és nem jegyzetelni a monológja alatt, de lehetetlen volt elengedni a fülem mellett a törtetésről és helyezkedésről tartott kiselőadását az álomgyár kapuja felé vezető útról.

Ez valójában az ő álma volt, nem az enyém. Én élveztem azt, amim volt, és szerettem ezt a Camie-t, az önálló, háttérmunkás énemet. Mert a forgatókönyvírókra nem jellemző, hogy a reflektorfényben pózolnának. Voltak, akik ezt életcélnak tűzték ki maguk elé, de őszintén szólva a szakmabelieken és a szakértőkön kívül ki az, akinek megakad a szeme azon a feliraton, hogy „A forgatókönyvet írta: …” Kivéve természetesen a korszakalkotó filmeknél. Mert azt bezzeg fejből vágja mindenki, hogy kik a Wachowski testvérek, vagy azt, hogy ki írta a Csillagok háborúját… De hogy hányan tudják, ki volt a szellemi alkotója a Mielőtt megismertelek című, általam nagyon kedvelt romantikus drámának, arra már nem mernék fogadni.

Miközben épp Damian Reshore után kutattam a szememmel – remélve, hogy láthatom még az este folyamán –, egy ismerős hang szólalt meg mögöttem:

– Cam, kérlek, gyere velem egy pillanatra – kocogtatta meg a vállamat Terry, mire én felettébb jókedvűen követtem. A következő percekben olyan embereknek mutatott be, akiknek a neve átkozottul jól csengett a szakmában, de még sose volt lehetőségem személyesen találkozni velük. Igazából most is csak pár felszínes mondatig jutottunk, pedig tisztában voltam vele, hogy Terry az utamat akarja egyengetni, bízva abban, hogy mély benyomást teszek néhány producerben meg rendezőben egy esetleges állásajánlat reményében. De nem volt olyan egyszerű. Itt senki sem akart hosszabban és komolyabban elbeszélgetni a másikkal, én pedig utáltam jópofizni, ami már eleve vesztes hozzáállásnak számított. De Terryt imádtam, így hagytam, hogy ismeretlen vizekre kormányozzon. Szigorú pillantást vetett rám, és jelentőségteljesen a kezembe nyomott egy pohár pezsgőt.

– Sofia, szeretném, ha megismernéd Camie Bensont – mosolygott mézédesen a mellette álló középkorú nőre.

– Üdvözlöm – nyújtotta felém a kezét unott arckifejezéssel a nő.

Egy pillanatra a bennem élő gyermeki lény csodálkozó tekintetével bámultam rá, majd lelkesen megfogtam a kezét. Sofia ugyanolyan meglepetten nézett vissza rám.

Úristen!

Ő volt a példaképem. Az első amerikai filmrendezőnő, akit Oscar-díjra jelöltek, és meg is kapta a legjobb eredeti forgatókönyvért járó díjat, mellesleg megérdemelte volna a legjobb rendező díjat is. Producerként, rendezőként és forgatókönyvíróként is sikeres. Széles mosolyra húzódott a szám.

– Uramatyám, de örülök! – lelkendeztem, és úgy látszik, a mosolyom ragadós lett. Születésnapom van, vagy mi?

– És minek tudható be ez a nagy öröm? – kérdezte kíváncsian.

– A tananyagban külön fejezet volt magáról és a munkásságáról. Volt mit megtanulni.

– Valóban? – kérdezte, és az egyik szemöldökét felhúzva végigmért. – Remélem, hasznára vált. Bár meglehetősen sok dicséret előzte meg magát, ami a tehetségét illeti.

Terryre pillantottam, aki helyeslően bólogatott, de a válaszomba bele sem tudtam kezdeni, mert George, mint fő-fő-főnök közbelépett, és elhappolta előlem az egyetlen olyan személyt, akivel szívesen beszélgettem volna egész este. Csak bámultam, ahogy Sofia távolodott tőlem, majd bosszúsan és csalódottan a bárpult felé vettem az irányt, semmi kedvem nem volt az üres asztalhoz visszaülni.

Conrad állt mellém, míg az italomra vártam – Amy mellett ő volt a másik jelmeztervező a projektben. Udvarias társalgásba kezdett, és én szintén udvariasan mosolyogtam rá, bár egy mondata sem kötötte le a figyelmemet. Átkozottul unalmas volt, ahogy fényezte magát, és próbált magabiztosnak látszani – teljesen feleslegesen. Az sem zavarta, hogy nagyokat sóhajtva az előttem lévő poharat forgattam, de bármennyire is szerettem volna, nem sikerült a tudtára adnom, hogy ne erőltesse magát. Tovább ostromolt a gyerekes történeteivel. Felhörpintettem az italomat, és újra a pultost kerestem a tekintetemmel. Míg az újabb körre vártam, kicsit elméláztam magamban. Tulajdonképpen rohadt szerencsés csaj vagyok. Egyedüli gyerek, Vegast és a szülői házat hátrahagyva felhagytam a vendéglátózással, és nehezen, de kialakítottam magamnak egy új életet itt, Los Angelesben. Puff neki! Ez nagyon úgy hangzik, mint egy tipikus történet arról, aki az angyalok városába jött megcsinálni a szerencséjét. Mégis, ahogy több millióan, úgy én is mélyet szippantva a forró levegőből, remegő kézzel fogtam a kormányt megpillantva a várost jelző táblát. Olyan kisugárzása van ennek a helynek, ami másutt nem tapasztalható. Vagy legalábbis én még nem fedeztem fel. LA, a lehetőségek városa. A lehetőség pedig minden sarkon, minden pillanatban megtalálhat. Ettől olyan vonzó. És ettől olyan feszült itt mindenki. Nincs olyan ember, akit ne tartanál riválisodnak. Mert miután ő befutott, hiába mondod, hogy „nekem is volt egy ilyen ötletem”!

Ami engem illet, mindig is érdekelt az írás. És mire végeztem az egyetemen, már azon kaptam magam, hogy egy profi keze alatt dolgozhatok. Terry tartott nálunk az egyetemen előadásokat, és valamilyen oknál fogva kiszúrt magának, külön feladatokkal látott el és folyamatosan tesztelt. Már akkor sejteni véltem, miért teszi, de csak később igazolódott be a gyanúm, amikor egy szerződést tolt az orrom alá. Olvasta az összes saját, önálló forgatókönyvemet, és közülük néhány valóban elnyerte a tetszését. Azt mondta, inkább maga mellett akar tudni, mint maga ellen. Nekem ennél nagyobb dicséret nem is kellett. Ez volt a célom, ezért utaztam idáig, ez volt az én nagy hollywoodi álmom!

– Még egy italt? – kérdezte (Ó, hogy is hívják?) Conrad.

Az üres poharam fenekére néztem, mintha kívülről hazudna az üveg, vagy nem lenne átlátszó. Szerettem volna megszólalni, amikor valaki egyszer csak hátulról hozzám simult, majd finoman a fülem mögé tűrte a hajamat, és egy kicsit sem szűzies csókot lehelt a nyakamra. Mondhatjuk, hogy megkóstolt. Ám, ha ez nem lett volna elég ahhoz, hogy elaléljak a hirtelen jött érzelmi lökéshullámtól, az illata is gondoskodott arról, hogy a testem engedelmesen elernyedjen az ismeretlen testével szinte egybeforrva.

– Mégis el tudtál jönni? – szólt az ismerős hang, majd a nyakamba szagolt. – Hm, ínycsiklandozó… – duruzsolta a fülembe lágy hangon, majd csókokkal halmozott el, és megragadta a kezem, úgy húzott maga után célirányosan egy ajtó felé, én pedig csak tipegtem utána, Conrad döbbent tekintete kíséretében.

Aj-aj. Ez nem jó, nagyon nem jó! Vagyis dehogynem jó, nagyon jó!

Szinte visítottam magamban, amikor rájöttem, ki az elrablóm. Félprofilból, hátulról, a cipője orráról is felismerném. És bármennyire vágytam arra, hogy ez igaz legyen, féltem, hogy nagy csalódás fogja érni, ha meglátja, kit is vonszolt maga után. Próbáltam a kezem kiszabadítani, de még jobban megszorította, ahogy megérezte, menekülni próbálok.

Nem néz hátra! Miért nem néz hátra, az istenit!

Bár a fejemben dübörögtek a gondolatok, elakadt lélegzetem nem hagyta, hogy azok kibontakozzanak. Aztán egyszer csak megtörtént. Egy gyönyörű, totálisan döbbent szempár találkozott az enyémmel, miután a folyosóra nyíló ajtó bezárult mögöttünk.

Damian zavarában elnézett a vállam fölött, mintha keresett volna valakit. Annyira tudtam, hogy összekevert valakivel! Idétlenül elnevettem magam.

– Rendesen mellényúltál – mondtam, amikor ismét rám szegezte tekintetét, és én újra elfelejtettem lélegezni.

– Téged húztalak magammal? – mosolygott most már ő is a képtelen helyzeten, egyszerűen nem akarta elhinni, hogy én állok vele szemben. Én pedig azt nem akartam elhinni, hogy az a pasi, aki most olyan szexisen, tanácstalanul beletúr a hajába, leugrott a filmvászonról és itt áll előttem életnagyságban.

Odahajolt hozzám, a nyakamba szagolt, és én ezt mintha lassított felvételként láttam volna szuper közeli kameraállásból. Nyeltem egyet, és a bőrömön éreztem meleg leheletét.

Istenem, kérlek téged, ne kiabáljon senki, hogy: csapó, ennyi!

– És téged csókoltalak meg… – mondta olyan közel hajolva az ajkamhoz, hogy a szívem kihagyott néhány ütemet. Épp nyílt volna a szám egy gyors pontosításra, de végül meghagytam az elhangzott mondatot abban a formájában, ahogy hallottam. Nem volt benne semmi rossz voltaképp. Pazar igazságferdítés.

– Még jó, hogy most derült ki, mert feltett szándékom volt megdöngetni az illetőt.

Tessék?! Ezt most csak én képzeltem, vagy tényleg elhagyták az előző szavak a száját?

Ebben a pillanatban már nagyon sajnáltam, hogy kiderült a tévedés, és nem döntött a falnak, letépve rólam az összes ruhát, mert ahogy kimondta a szavakat, az én testem villámgyorsan – mintha utasítást követne – készen is állt rá.

Nem távolodott el tőlem, szemét mélyen az enyémbe fúrta. Csak álltunk ott és néztük egymást másodpercekig, de az én tekintetem nem tudott megálljt parancsolni magának, és a szájára vándorolt. Ami annyira közel volt az enyémhez, hogy már érezni is véltem…

– Ne haragudj! – nézett rám bocsánatkérően és abban a pillanatban elviharzott. Ott maradtam megbabonázva, Damian-illatfelhőbe burkolva. Kellett egy kis idő, hogy magamhoz térjek. Ez valóban megtörtént velem?

– Baszki… – csúszott ki a számon félhangosan.

Nedves lett a bugyim ennyitől?

Ez zseniális.

Mától hivatalos megállapítás: Damiannek erősen vágykeltő hatása van. Képes a szavaival is megdugni. És a tekintetével felfalni. Az illata pedig… csoda, hogy odavagyok érte?

Nem sokkal később, vacsora közben arra jöttem rá, hogy semmi sem maradt meg bennem a rendező, majd azt követően a producer beszédéből. Egy mondatot se tudtam volna idézni, bármennyire is erőltettem, hogy odafigyeljek. Egy másik jelenet viszont annál élénkebben élt bennem.

Igaz, hogy nem most láttam Damiant először, de soha nem voltunk eddig kontaktusban. Vagyis, amikor egyszer belopództam a forgatásra, kért tőlem egy üveg vizet, de azt is úgy, hogy szinte fel sem emelte rám a tekintetét. És most kétszer is illatmintát vett rólam, és majdnem megkettyintett tévedésből. Eddigi életem legelképzelhetetlenebb jelenete volt ez a mai. Ennél közelebb valószínűleg sosem leszek hozzá, így gondosan eltároltam magamban ezt az élményt. Garantáltan sokáig fogom őrizni. Igaz, bármennyire is az íróasztalomhoz és a monitoromhoz voltam kötve a munkám során, elkerülhetetlen volt, hogy magába szippantson a filmgyártással járó „mellékes” járulék. Ilyen volt többek között a forgatásokon való részvétel, vagy a rendezőkkel, színészekkel való egyeztetés, találkozás. De sose gondoltam, hogy testközelben ez ilyen fantasztikus lesz. Ha korábban szólnak, hogy a premier utáni vacsorán lehetőség van a színészekkel összebratyizni, biztos, hogy elsőként jelentkeztem volna a főnökömnél. Nos, igen. Nem vagyok kivétel, mint ahogy sokan mások, én is odavagyok ezért az A-listás sztárért. Nem szándékoztam a rajongójává válni, de elég volt csak egyszer megpillantanom. Szívdöglesztően festett, maradjunk annyiban. Mert az én szívem majd beledöglött a látványába.

– Egészségedre! – nyújtotta felém Amy a poharát, ami eddig elárvultan pihent az asztalon. Pillanatnyi habozás után koccintottam vele, és legnagyobb örömére sikerült is lehajtanom a tartalmát.

– Szomjas voltam… – mentegetőztem, mikor a vigyorgó arcát megláttam, mert általában nem volt jellemző rám az italozás.

– Jól lecsúsztál Sofiáról – mondta még mindig vigyorogva.

Le tudtam volna törölni az arcáról ezt a vigyort.

– Hangulatromboló őszinteségedhez még nem ittam eleget.

– Jaj… – hangzott sajnálkozón a válasza, és az arckifejezése hirtelen egy édes kis cicáévá változott. – Nem akartalak megbántani, csak Terry mesélte, hogy bemutatott neki, de George közbelépett.

– Így történt. – Egy pillanatra rábámultam az üres poharamra, és az futott végig az agyamon, hogy beszámoljak-e neki a Damiannel történtekről. – De nem George happolta el előlem, igazából én nem tudtam fenntartani az érdeklődését. – Úgy döntöttem, hogy még nincs itt az ideje.

– Azért rendes dolog Terrytől, hogy nem akar magához láncolni, hanem egyengetni próbálja az utadat. Valamit lát benned! – bökte meg finoman az oldalam a könyökével. – Vagy meg akar szabadulni tőled! – Erre mindketten hangos nevetésben törtünk ki.

– Utállak! – mondtam közben elfúló hangon.

– Akkor iszol velem még egyet? – kérdezte, miközben már töltötte is ki a pezsgőt.

– Iszom – válaszoltam, és hamarosan ismét összekoccantak a poharaink.

– Ezt már a kocsiban idefele jövet meg kellett volna tennünk. Apám! – forgatta a szemét beszéd közben. – Annyira be voltunk feszülve, hogy az összes fotón, amin véletlenül rajta leszünk, úgy nézünk ki, mint két katona, akik épp gyakorlatoznak.

Kiitta a pohara tartalmát, mielőtt folytatta.

– Mint két kibaszott deszantos, akik épp kúszva lopakodnak a célterület felé.

Nem sok hiányzott, hogy ne részesítsem pezsgőfürdőben, mert a nevetéstől épp hogy bent tudtam tartani a számban az italt.

Mikor elindultunk erre a premierre és a fogadásra, szentül hittem, hogy ugyanolyan józanul fogok kilépni az ajtón, mint ahogy beléptem rajta. De úgy látszik, Amy ezt másként tervezte, és bevallom, boldogan hagytam magam sodródni az árral. Nem akartam facsipeszként feszíteni egy elhagyatott sarokban. Akkor inkább az italtól felbátorodottan végigvihogom az estét. És ebben jó partnerem akadt.

Egészen addig tartott a dolog, amíg fel nem eszméltünk, hogy mennyire kevesen maradtunk a vacsora után, mert az emberek szép lassan elfogytak.

– Ideje indulni – kapta magához Amy a kabátját.

– Egyetértek – jegyeztem meg. – Már én is fáradt vagyok.

A barátnőm egyből felemelte a hangját.

– Fáradt? Ki ne találd! Most indul csak igazán a buli! – Szemével Terryt kutatta, majd intett neki, hogy elmegyünk.

Taxiba ültünk és hamarosan a Lure Hollywood bejárata előtt ácsorogtunk a tekergő sor végén. Privát buli lévén csak az mehetett be, aki rajta volt a listán, és erről Terry gondoskodott is – elmondása szerint.

Csakhogy a sorban állásnál a biztonsági emberhez kerülve kicsit változott a helyzet.

– Maga viccel velem? – kérdezte a jókora fazonhoz képest apró termetűnek tűnő Amy. – Nézze meg még egyszer – erősködött, mert a jelek szerint csak az ő neve szerepelt a listán, az enyém nem.

– Hagyd… – szóltam közbe halkan, és magam felé húztam a karját, hogy nyomatékosabbá tegyem.

Némán rám nézett, majd vissza az izmos férfira, aki sajnálkozón megismételte a korábban elhangzottakat:

– Ha nincs rajta a vendéglistán, nem mehet be.

– Hallottad – helyeseltem, mert már kezdett kellemetlenné válni ez a „bejutási ceremónia”. Semmi kedvem nem volt tovább erősködni. Ez csak egy szórakozóhely, nem az Oscar-díj-átadásról maradok le.

– Érezd jól magad! – mondtam és egy gyors ölelés után sietve elhagytam a helyszínt, miközben arról győzködtem magam, hogy nem veszítettem az égvilágon semmit, hisz a fáradtság amúgy is hamar hazavitt volna. Végtére is nem lehetett okom a panaszra. Nagyon jó estét zártam bulizás nélkül is. A kezdeti nyugtalanságom és aggodalmam teljesen elpárolgott, amikor helyet foglaltam a moziteremben. És ami utána következett, az tényleg minden elképzelésemet felülmúlta. Elméláztam Sofián és azon a különös jeleneten Damiannel… hát az nem volt semmi! Még most is görcsös remegés fogta el a gyomrom, pedig már órák teltek el azóta. Mint amikor az ember évekig álmodozik valamiről, aztán elhúzzák az orra előtt a mézesmadzagot. Na, ő pontosan ezt tette velem. Felingerelt. Már csak azzal is, hogy észrevett.

– Nocsak, egy szökevény! – hallottam a hangot az utcán sétálva, és egy kéz nyúlt felém a mellém érő hangos társaságból, amely egy pillanat alatt magával rántott. Annyira meglepődtem, hogy tiltakozni se tudtam, s miután ránéztem az elrablómra, már nem is akartam. Damian volt az. Ismét.

A Teremtő eldöntötte, hogy megjutalmaz ma este?

Bosszús tekintetem meglepett pillantássá szelídült, amikor széles mosolyra húzódott a szája, és átkarolta a vállam a klub felé vezető úton. – Már mész is? – kezdte, de egy percre sem álltunk meg.

– Igazából be sem jutottam – válaszoltam. A további magyarázkodástól eltekintettem, nem akartam hosszan ecsetelni, nyilván sejtette miről lehet szó.

Így aztán Damian oldalán lazán besétáltam a VIP-bejáraton, amikor udvariasan maga elé engedett. Nem volt gondolkodás, nem volt lista, nem volt kérdés. Csak kitárult az ajtó és beléptünk. A „fene se tudja, kik”, Damian és jómagam. Ez utóbbi hamar hangsúlyossá vált, mert bizony odabent már magamra maradtam. A díszes társaság a bejáratig tartott csak velem, azután lazán lehuppantak egy kanapéra, amin több hely már nem volt.

Gyorsan körülnéztem, hogy tudjam, merre tovább. Még sose voltam a Lure Hollywoodban, pedig messze földön híres. De nem csak a vendéglista miatt, hanem mert állítólag itt mindig hatalmas buli kerekedik. Amint ráláttam a tömegre, ez az állítás nagyon is helyénvalónak tűnt. Mágnesként vonzott magával a hangulat és a hangos zene.

A szemem sarkából láttam, hogy Damian az ülőalkalmatosság szélén helyezkedett el, lopva rám pillantott, de amint találkozott a tekintetünk, tovább is siklott.

Teljesen ledöbbent, amikor odaléptem és egy pohár whiskyt tettem az asztalára, amit a bárpultnál kértem ki. Úgy nézett a pohárra, majd utána rám, mint akinek mérget hozott egy vén boszorkány.

– Ne haragudj, de nem iszom alkoholt, csak behoztalak, oké? – mondta flegmán. Teljesen ledöbbentem, és megváltozott az arckifejezésem.

– Akkor jó, hogy hoztam egy vizet is – mondtam, mert azt hittem, hogy jó ötlet volt azt is letenni elé. Csak valamivel viszonozni próbáltam a szívességét, erre ő elérte, hogy rendkívül kellemetlenül érezzem magam.

– Bocsi, de nem akarok ismerkedni – vetette oda nem túl kedvesen.

– Ó, hála istennek, mert én sem – válaszoltam, mint aki megkönnyebbült ennek a tisztázásától, és ekkor egy pillanatra ledermedt.

Igen, öntelt uraság, nekem is van okom azt feltételezni, hogy rám startoltál!

Menekülőre is fogtam volna, de amíg felhúztam a nyúlcipőm, finoman a kezem után nyúlt és nem eresztett.

– Ki vagy te? – nézett rám kérdőn. De nemcsak ő, hanem a mellette ülők is, mert Damian kíváncsisága felkeltette a környezetében lévőkét is.

– Nem igazán értelek – kezdtem bele, miközben kihúztam a kezéből a sajátomat –, az előbb mondtad, hogy nem akarsz ismerkedni.

A tánctér közelében voltunk, mégis jól lehetett hallani egymás hangját a zenétől, nem kellett ordítozni. Elmosolyodott és esküszöm, megingott a lábam egy pillanatra.

Innen futni kell! Jó messzire!

Még mindig a válaszomra várt és azon kaptam magam, hogy nem enged el a tekintete.

– Camie – böktem ki végül.

– Nos, Camie, ha van kedved, csatlakozz! – mutatott a kanapéra és kissé beljebb húzódott. Próbálta valahogy enyhíteni az előbbi gorombaságát, de ez már teljesen felesleges kör volt a részéről.

– Nincs, de köszönöm – igyekeztem udvariasan visszautasítani, és gyorsan elfordultam tőle.

Megcéloztam a zölden világító EXIT felirat alatti ajtót, ami kivitt a kinti részre. Amint megéreztem, hogy a friss levegő az arcomba csap, rögvest jobban éreztem magam.

Sosem voltam ilyen megalázó helyzetben, és még sosem volt dolgom ilyen szeszélyes férfival. Az egyik percben magához húzott, utána meg akkorát lökött rajtam, hogy meg kellett kapaszkodnom, nehogy hanyatt vágódjak.

A pálmafákkal benépesített udvaron majdhogynem többen voltak, mint a benti részen. Leesett az állam a látványtól, ami ott fogadott. Annyira modern és stílusos volt a Lure minden apró részlete, sugárzott belőle a letisztult elegancia. A kialakított kabinokban fából készült nagy lámpák világították be a helyiséget, és csíkokban rajzoltak fényt a moha hatású falra, amely sejtelmesen nyelte el azok erejét. Kint álltam a szabadban, de a rengeteg zöld növény látványa csak fokozta bennem a szabadságérzetet. Fantasztikus kombináció volt ez, természetes, mégis a luxus minden komfortjával megáldott. Ezért is imádtam Los Angelest. Itt minden erről szólt: a luxusról, a jókedvről, a napsütésről és a véget nem érő partikról. Ha orvos lennék, minden depressziósnak felírnék egy hét vakációt erre a helyre.

A színpad körül voltak a legtöbben, ahol a rezidens DJ rendületlenül pakolta fel egymás után a jobbnál jobb zenéket, állandó mozgásra ítélve az ott tartózkodó embereket. Én is átadtam magam a zene ütemének, és ahogy egyre beljebb haladtam, a tömeg ellenére elég hamar rábukkantam a barátnőmre. Amy visítva ugrott a nyakamba, és a fülembe ordított:

– Te hol másztál be?!

Csak egy mosollyal válaszoltam, és csatlakoztam a kisebb társasághoz. Nagyon jól oldotta a feszültséget a táncolás. Mondjuk ehhez a felhőtlen boldogsághoz kellett az a pár pohár ital is, amit a fogadáson elfogyasztottunk, de ha már így alakult, egy percet sem akartam elvesztegetni a jó hangulatból. Végre kiereszthettem a gőzt. Napok óta nem tudtam aludni, mert ahogy közeledett a premier időpontja, én úgy lettem egyre idegesebb. Nem kevés smink kellett ahhoz, hogy a szemem alatti karikákat eltüntessem, de Amynek hála, egy profi kezébe került az arcom, ahogy a hajam is, mely lágy fürtökben omlott meztelen vállamra. A legszebb és egyben az egyetlen méregdrága ruhámat viseltem, melyet a Givenchy üzletben vásároltam potom 5 825 dollárért. Sose felejtem el azt a pillanatot, amikor hazaértem vele. Az összes félretett pénzem elment rá. Egy ruhára. Egy igen csinos, tökéletes vonalvezetésű fekete ruhára, de mégiscsak egy ruhára. Komolyan kételkedtem az épelméjűségemben, de ma délután, mikor elérkezett az idő, hogy felvegyem, áldottam az eszem, mert kívánni sem kívánhattam volna szebbet magamnak. Reméltem, hogy lesz majd még alkalmam újra viselni… de ezt ilyen körökben nem lehetett hangosan kimondani. Szentségtörés ugyanabban a ruhában kétszer megjelenni, hisz ez Hollywood, bébi!

Bármennyire is igyekeztem Damiant magam mögött hagyni, a parfümjének illata mintha most is körbelengte volna a testem, és ebbe akaratlanul is beleborzongtam. Nem kevésbé a derekamra fonódó kéztől, majd az azt követő finom csókjától a nyakamon. Ekkor döbbentem rá, hogy az illatfelhő, amit még mindig éreztem, nem csak emlék volt.

– Egész este téged foglak ízlelgetni – súgta a fülembe.

Megfordultam és egyenesen a szemébe néztem. Annyira gyönyörű volt, hogy a világ legkönnyebb dolga lett volna elveszni benne. Lassan közelebb hajoltam hozzá és a fülébe súgtam, hogy a zene mellett is jól hallja:

– Nem hinném.

Majd megfogtam a kővé dermedt Amy kezét, és magam után húzva elindultam. Minél messzebbre akartam jutni ettől a személyiségzavaros pasitól. Kizárt, hogy normális volna. Velem pedig már épp eleget szórakozott, nem volt kedvem a folytatáshoz és az önelégült arcához.

Gyorsan odaintettem a pultosnak, hogy hozzon két pohár whiskyt, és immár megnyugodva fordultam a barátnőmhöz.

– Figyelj, el kell mesélnem valamit… – kezdtem, miközben kitöltötték az italunkat. Az egyik farzsebembe nyúltam a bankkártyámért, majd a másikba, de mindkettő üres volt.

Ekkor Damian leült mellém és két ujjal felém nyújtotta a kis plasztiklapot. Igyekeztem nem érezni a bizsergést a karomban, amikor az övé súrolta az enyémet.

– Hiányzik valami? – húzódott széles mosolyra a szája, de nem néztem a szemébe, mérgesen elvettem tőle a tulajdonomat.

– Nagyon szívesen utánad hoztam az elhagyott bankkártyádat, Camie Benson – hangsúlyozta ki a nevemet.

– Nem merem megköszönni, nehogy azt hidd, ismerkedem. – Büszke voltam magamra, legalább akkorát ütött ez a mondat, mint érkezésünkkor az övé. Bár az arcát elnézve inkább csak lázba hoztam vele, mintsem lelohasztottam volna.

– Ami pedig a nevemet illeti, talán nem lenne ilyen újdonság a számodra, ha vetnél néha egy pillantást a forgatókönyvek első oldalára is, amin világosan olvasható, ki adja a mondatokat a szádba.

Abba a szájba, ami most majdhogynem tátva maradt. Abba a szájba, ami félmosolyra húzódott, hogy még jobban ámulatba ejtsen…

– Ő itt a barátnőm, Amy. – Esküszöm, hogy mással nem tudtam elvonni a tekintetét magamról, így remek ötletnek tűnt bemutatni őket egymásnak, mielőtt zseléként lefolyok a székemről. Legalább addig összeszedhetem magam.

– Ismerjük egymást – nézett Amyre, aki meglepődve bár, de helyeslően bólintott. – Most már nem vennék tolakodásnak egy italt – fordult ismét felém, az arcomat fürkészte, és látszólag élvezte, hogy szikrákat szór a szemem. – Most miért nézel így rám? – kezdte újra, miután látta, hogy legszívesebben belefojtanám a saját italomba, mintsem vegyek neki (még) egyet. – Az, hogy behoztalak, egyfajta bocsánatkérés volt a részemről, amiért a fogadáson majdnem megdugtalak, nem számítottam rá, hogy továbbmegyünk.

Az, hogy az én szavam elakadt, semmi volt ahhoz képest, ahogy Amy álla a pultot érte, de aztán összeszedte magát.

– Ezt akartad elmesélni? – nézett rám a barátnőm, és tenyerét a szájára tapasztotta, hogy ne lássam, hány foga villan ki vigyorgás közben.

– Nem egészen így történt… de igen, ezt. – Mégis mit mondhattam volna?

– Röviden összefoglalva – tette hozzá Damian kiegészítésképp.

Ránéztem.

Kár volt. Egyszerűen ellenállhatatlannak találtam.

– Attól, hogy megdugj, igen távol álltunk, és emlékeztetnélek, hogy ahhoz két ember beleegyezése kell.

– Hát nem nagyon ellenkeztél – emelte a poharamat a szájához, és lazán meghúzta a whiskymet. – És elég közel álltunk hozzá.

Esküszöm, láttam meghalni ebben a pillanatban…

Ez a pasi szórakozott velem. És annyira bosszantóan élvezte, ahogy látta az arcomon a meghökkenést minden egyes mondata után, hogy igyekezett rálicitálni. Nem tudom, mennyire látszott, de én talpig vörösödtem.

– Te most fel akarsz húzni? – Már akkor megbántam, amikor elhagyta a számat ez a mondat. Nem is csalódtam, ekkora aduászt nem hagyhatott ki.

– Igazából legszívesebben meghúználak – mosolygott, de közben felvont szemöldökkel várta a reakciómat.

Az én reakcióm pedig, hm… lássuk csak, milyen is volt? Mérges lettem és teljesen ledöbbentem. Kissé kapatos kedvűen, elámuló tekintettel és olvadozó testtel néztem rá. Mintha azt mondtam volna a szememmel, hogy haragszom, de ne hagyd abba…

Amy ekkor jobbnak látta kivonni magát a beszélgetésből, és óvatosan, szinte láthatatlanul felállt, hogy elmenjen, de még idejében vissza tudtam rántani a székébe.

– Nem neked kell innen távozni – mondtam, majd olyan parancsolón néztem Damianre, hogy akár Erzsébet királynő is példát vehetett volna rólam. Először az arcomat fürkészte, majd így felelt:

– A picsába ezzel, gyere, táncoljunk! – ragadott meg a könyökömnél fogva, és egy csapásra felállított a székemből, még mielőtt bármit reagálhattam volna rá. Félúton még szemtelenül Amyre kacsintott:

– Örültem.

Az áruló barátnőm mézédesen rámosolygott, majd rám nézett és tisztán leolvastam a szájáról, ahogy azt mondta:

– Menj!

A reggeli ébredésnél lassan nyitottam ki a szemem, és még mielőtt megmozdultam volna, próbáltam felidézni a tegnap estét, remélve, hogy emlékszem annak minden pillanatára…

Atyaég! – kiáltottam magamban, ahogy peregtek a képkockák. Abban biztos voltam, hogy jó pár pohárnak néztem a fenekére. És olyan jólesett abban a mámoros hangulatban Damian karjaiban lenni. Főképp, hogy a keze valahogy folyton odatapadt a derekamra. Elképesztően kedves volt és közvetlen. Egyáltalán nem hasonlított arra az emberre, akit korábban ismerni véltem. A fejemben, persze. Hisz ráaggattam feltételezett tulajdonságokat, melyeknek semmi valóságalapjuk nem volt. És tegnap estig meg is voltam győződve arról, hogy örökké a távoli homályban fogok tapogatózni vele kapcsolatban.

Ehelyett valamilyen érthetetlen oknál foga mellém szegődött, és egy percre sem engedett el. Nem volt túl rámenős, mégis egyértelműen a tudtomra adta, hogy képes lett volna ott a helyszínen megbaszni. Igen, ilyen szép szavakat használt, amikor tánc közben hozzá simultam, és éreztem az ágaskodó férfiasságát. Eszméletlenül lázba hozott, hogy milyen hatással voltam erre a szívdöglesztő pasira.

Mohón próbáltam raktározni az élményt, de annyira intenzívnek hatott, hogy abban az állapotban feldolgozni sem tudtam, nemhogy memorizálni. Kedvem lett volna olyan dolgokat tenni, amit a magamfajta lányok nem tesznek, de Damian – sajnos – észnél volt, és nem élt vissza a helyzettel. Beérte a ruhán keresztüli érintéssel és cirógatással, bár azt éreztem, hogy egész este erekciója volt.

Tőlem.

Biztos, csak álmodtam az egészet. Vagy valaki kevert valamit az italomba, és a földtől elszakadva egy testen kívüli élményben volt részem.

Megszagoltam a párnámat. Damian illatát éreztem. A nyakamon hagyta, én pedig a párnán.

Jesszus!

Visszahuppantam és a fejem tetejéig húztam a takarót, még saját magam elől is elbújtam.

Emlékezz! – parancsoltam az agyamnak, amely már biztosan megevett reggelire egy nagy adag amnéziát. Aztán egyszer csak összeálltak az események.

Damian kért egy percet a taxistól, mielőtt beszálltam volna a Lure előtt.

– Mikor láthatlak újra? – kérdezte, de én a fejemet ráztam.

– Még csak most ismertelek meg, azt se tudom, ki vagy… – húztam egy kicsit.

Mosolygott és abban a pillanatban magához rántott. Úgy simultam a karjába, mintha beleszülettem volna. Csak nézett mélyen a szemembe, nem voltak már szavai, én mégis értettem mindent, amit mondott.

Leheletnyi csókot nyomott a számra, majd újra és újra, míg végül megadtam magam és igazán megcsókolhatott.

Felnyögtem.

Istenem… Lehet így csókolózni? Gyengéd volt és finom, nagyon, nagyon finom. A nyelve… és az ölelése… szédítő borzongás futott végig rajtam, a majdnem tökéletes pillanathoz már csak egy hullócsillag kellett volna, ami átszeli az eget a háttérben. Komolyan.

Mikor már nem ért össze az ajkunk, a hüvelykujjával cirógatta az arcom és mélyen a szemembe nézett.

– Mondhatsz te bármit, Camie Benson, átkozottul jót fogunk szeretkezni, jobb, ha ezt előre beírod a naptáradba.

Nyeltem egy nagyot.

– Mikorra? – nem hittem el, hogy ezt komolyan kimondtam.

Nagyon nevetett. Ami ragadós volt. Hát biztos voltam benne, hogy nőnek szexért még nem kellett könyörögnie, de azért egy kicsit megnehezíthettem volna a dolgát!

A vízsugár alatt állva még mindig hitetlenkedtem. Mennyi esélye volt mindennek? Nem a nullával volt egyenlő, még annál is kevesebb, és mindez fájón belém is mart.

Nagyon tetszett nekem Damian. Már évek óta tetszett. De hogy egyszer az utunk így összefusson, arra egy lyukas garast se tettem volna. Mikor a Képtelen képekben a szövegrészét írtam, napokig vele álmodtam. Pedig egy rohadt szerelmes jelenetem se volt, amin csöpöghettem volna, mégis maga a tudat felvillanyozott, hogy az ő párbeszédeit alkotom meg.

A rendező történetesen ki nem állhatta, ha „illetéktelenek” jelennek meg a forgatáson, ezért tőle a lehető legtávolabb, Damianhez viszont a legközelebb bújtam el, így nyugodtan fürkészhettem munka közben. Mondanom sem kell, milyen volt, amikor az egyik jelenet végén elindult felém, és én ijedtemben majdnem feldöntöttem a mellettem lévő asztalt, ami roskadásig volt megpakolva italokkal.

Persze ő mindebből semmit nem érzékelt, vagy már észre sem vette, annyira megszokta ezt a reakciót. De amikor megkért, hogy dobjak neki egy üveges vizet, én olyan voltam, mint egy féleszű, aki épphogy meg tudja lendíteni a kezében lévő üveget.

Miközben a mellemet szappanoztam, megkeményedett a mellbimbóm. A fene essen Damianbe! Miért nem a kellékes mozdult inkább rám? A forró víz alatt is kirázott tőle a hideg.

Pfuj!

Gyorsan visszatáncolt a fejembe az előző férfi tökéletes arca, amit most szívesen láttam volna a lábam közt. Ó, még a csiklóm is felsajdult a gondolattól, ahogy elképzeltem azt a tökéletes száját a puncimon.

Mi a fene ütött belém?! Miféle pajzán gondolatok ezek? Ilyen gondolkodásmóddal a férfiak rendelkeznek! Be kell fejeznem az erotikus regények olvasását, amiket a következő munkámhoz szereztem be. Az ugyanis bővelkedik ágyjelenetben, még a vázlatába is belepirultam, amikor készhez kaptam és átfutottam a tárgyalóasztalnál. Még sosem kellett teljes részletességgel leírnom ilyen jeleneteket, muszáj volt némi útmutatásért a könyvekhez fordulnom.

Szóval mindenképp végem van.

Agyban is, és a testemben is.