Copyright © Pap Éva 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó 2020

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Pap Éva

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN: 978-615-6067-69-2

Apósomnak, Ivković-Ivandekić Josipnak

Naplóbejegyzés

1935. JANUÁR 3.

Az élettől el kell fogadnunk, amit ad. Néha nem is tehetünk mást. Gyakran gondolok erre, annak ellenére, hogy mostanában lefoglal a vendéglő. A munka közben azonban időnként megállok, és hagyom, hogy a gondolataim a felszínre törjenek.

Ugyanilyen csendesen havazott 1915 telén is, azon a napon, amikor anyám a jéghideg szobánk vetetlen ágyán ölébe vett. Ötéves voltam akkor. Zavartan elmosolyodott és közölte, hogy nemsokára lesz új apukám, és egy nagy házba költözünk. Ez félelemmel és bizonytalansággal töltött el, mert számomra csak egyetlen apa létezett, és nem akartam helyette senki mást.

Amíg élt Szűcs István, az édesapám, minden olyan más volt. Még Margo, az anyám is, akiből áradt a szeretet, amikor a férjére nézett, hozzáért, vagy ahogy hozzá szólt. Az apám, ha meglátott engem, kitárta a karját, hogy az ő Madárkája az ölébe repüljön. Amikor vasárnap délutánonként az asztalra került a meleg szilvalekváros bukta, ahogy ettük, a porcukor a nevetésünktől szállt a levegőben…

Aztán édesapám egy nyári nap, Palicson, a férfistrandon, felhevülve hideg sört ivott a barátaival, és másnap ágynak esett. Az orvosok azt mondták, hogy leforrázta a tüdejét. Két hét után – így magyarázták el nekem a felnőttek –, elment föl az angyalokhoz. Hatalmas űrt hagyott maga után.

Alig egy év elteltével jött aztán ez az idegen férfi, Grgo Neorčić. Nekem már messziről úgy tűnt, hogy nem olyan selymes tapintású a haja, mint édesapámnak, és bajusza volt, ami egész biztosan szúrt volna, ha megpuszil. Amikor meglátott engem, bunyevácul{1} szólt hozzám: „Di si mala?”{2} Én csak Margót néztem ijedten, mert nem értettem, mit kérdezett.

Ez az ember pár hónappal később feleségül vette őt, és onnantól mindhárman Neorčićok lettünk. Anyám azt mondogatta nekem, higgyem el, jó lesz így, ez csak egy név, sose lehet tudni… De most már mindegy is, mert mióta férjhez mentem Stevanhoz, Mandić lett a vezetéknevem, és így a most már hároméves fiunké is, aki József lenne, ha nem Josipnak anyakönyvezik a szerbek…

A nevelőapám felbukkanása óta hívom anyámat majkónak. Annyiszor mondta ezt így Grgo, hogy először azt hittem, viccesen Margót akar mondani, és azért selypít, de megtanultam, hogy a bunyevácok így nevezik az anyákat. Mindenesetre gyakran hívom őt Margónak is. Talán öntudatlanul, mert így senki sem kérheti számon rajtam, hogy a mostohám miért csak Grgo, és nem apa. Mivel ő csak egy-két szót tud magyarul, mint „Szervusz”, és leggyakrabban – ahogy kiejti – „Ánya picsája!”, vagy „Bássza meg a mácska!”, ezért itthon is mindig bunyevácul beszélünk. A vendéglőben meg két-három nyelven, magyarul, bunyevácul vagy e kettőt keverve, úgy, mint a vendégek is, igyekezve, hogy mindenkinek a kedvére tegyünk.

Itt, Szabadkán, ahol annyiféle nemzetiség él együtt, nincs semmi rendkívüli egy vegyes házasságban. Mégis: akkortól, hogy Margo összekötötte az életét Grgóval, gyökeresen megváltozott az enyém is. Azóta is gyakran elgondolkodom, ki vagyok én.

Eszti, aki magyarnak születtem. Először Szűcs, aztán Neorčić, aztán Mandić… Így lettem félig bunyevác. Az Isten bocsássa meg majkónak, hogy a Miatyánkot bunyevácul tanította meg nekem, így reggelenként, esténként és vészhelyzetben az Očenaš-t{3} suttogom. Isten biztosan megérti, mert a kettő szóról szóra ugyanaz, és mindegy neki, hogy a Szent Rókus templomban magyarul vagy a Barátok templomában ezen a másik nyelven imádkozunk…

Itt élünk az öregekkel közösen ebben a vendéglővel egybeépített házban. Elférünk benne mindannyian, még a kisfiunknak – akit Józsikának vagy Joškicének becézünk – is van külön szobája.

A vendéglősség korán a vénámba oltódott. Majkótól és Grgótól gyerekkorom óta lestem el apránként a szakma fortélyait.

Anyámat soha nem láttam túlzottan boldognak. Akkor ragyogott csak, amikor a vendéglőben szorgoskodott. Azt hiszem, hogy a korábbi háború, az apám elvesztése, és a nélkülözés miatt lett neki mindennél fontosabb a biztos megélhetés, amit Grgónak köszönhetett. Mégis felnéztem a majkóra gondoskodó természete és vendégszeretete miatt.

Ahogy nyiladozott az értelmem, felfogtam, hogy a mostohaapámnak a „Kedvenchez” vendéglő mellett a Topnička utcában egy másik üzlete is van, amelynek az emeletén bordélyházat üzemeltet, amit a mai napig szégyellek és helytelenítek. Azt láttam, Grgo azon igyekszik, hogy a belvárosnak abban az eldugott, szűk utcájában – ahol ma is a ház falán és az ablaküvegek mögött éjjelente vöröslő lámpafények gyúlnak ki – éjt nappallá téve dolgoztasson vagy tucatnyi kéjnőt, a majko pedig jobb híján folyton imádkozik.

De az eltelt húsz év alatt a mostohámmal mégiscsak összefonódott az életünk, és minden jel azt mutatja, hogy végül én leszek az egyetlen örököse. Sajnos, őt a mai napig nem tudtam teljesen elfogadni. A Kedvenchez vendéglőt – szépen hangzik bunyevácul is: Kod Omiljeni – mégis átvettük tőle Stevannal. Volt bennem emiatt visszás érzés, amit tisztáztam magamban. Rájöttem, néha félre kell tenni a büszkeséget, ha úgy néz ki, mindannyiunknak valami hasznos származhat belőle.

A majko nem buta asszony. Elmagyarázta Grgónak, érdemes nekünk átadnia a vendéglőt. Mert ha ne adj’ Isten a Topnička utcaival valami történne, ez legalább megmaradjon. Nem volt könnyű elfogadnom, de ha már így alakult, a férjemmel úgy gondoltuk, mutassuk meg az embereknek, mit tudunk. Adja Isten, hogy sikerüljön!

ELSŐ FEJEZET

1935. JANUÁR 4.

A falióra hatot csengett. Odakint havazott, és lassan világosodott az égbolt. Az éjszaka olyan hideg volt, hogy reggelre a pára ablaküvegekre fagyott csipkéket mintázott. A szoba félhomályában Eszti visszazárta a szemét, és a másik oldalára fordult a dunyha alatt. Kezét az ágy széle felé nyújtva Stevant kereste, de már csak testének melegét érezte. Aztán a férfi nadrágjának suhogásából – ahogy húzta magára – és a derékszíj csatjának kattanásából tudta, hogy nem sokkal korábban kelhetett fel.

– Máris indulsz, Aranyom? – kérdezte álmosan, és lábát épp csak kinyújtóztatta.

– Hozom a vendéglőbe az új székeket – lelkendezett a férfi, és elindult kifelé, de az ajtóból még visszalépett. – Tegnap elfelejtettem mondani neked, hogy ma benéz hozzánk Martin. Valamit meg kell beszélnem vele.

Stevan és Martin Lamić gyerekkoruk óta ismerték egymást. Együtt nevelkedtek a tanyavilágban és testvérként ragaszkodtak egymáshoz akkor is, amikor már kamaszodtak. Olyanok voltak, mint két egymásba illeszkedő fogaskerék. Ami egyikükből hiányzott, ott volt a másikban.

Stevan akkor volt elemében, ha társaság vette körül – Martin jól meg volt magában is. Szertornázott és szerette az állatokat, különösen a lovakat, amelyek gond és baj esetén gyógyírt jelentettek számára.

Eszti férje törődő és gondoskodó volt, aki a szeretetét ily módon tudta leginkább kifejezni, a barátja viszont sármos és bátor. Ha tűzből kellett volna kimenteni valakit, biztos, hogy Stevan kezdeményezett volna, de Martin ugrik elsőként.

A két férfi olyannyira összetartozott és mutatkozott gyakran együtt, hogy a palicsi Vigadóban, a bálokon, az emberek azt beszélték, az sem lenne csoda, ha ugyanabba a lányba szeretnek bele.

Eszti egy ilyen összejövetelen barátkozott össze Anával, Martin húgával. A legjobb barátnők lettek, és általa ismerte meg később Martint és Stevant. Hamarabb történt meg a fordítottja annak, mint amit a bálban híreszteltek. A fiatal lány lett szerelmes – titokban mindkettőjükbe egyszerre.

Néha, amikor az utcán sétáltak és a fiúk közrefogták, két élet lehetősége vetődött fel előtte újra és újra. Az egyikben Stevannal élt, mint a tökéletes családanya, és látta, ahogy esténként a gyerekeik körbeülik az asztalt, ő pedig elébük teszi a gőzölgő vacsorát. A másikban a szertornász férjjel, aki támogatja felesége éppen kibontakozó festőművész karrierjét, és akivel hétvégente nagyokat sétálnak, színházba mennek és hasonszőrű barátok veszik körbe őket. Meg persze gyerekek. A férfi nem volt kifejezetten szép, de a tekintetéből sugárzó kedvesség és titokzatosság úgy vonzotta a lányt, mint a mágnes.

Eszti képtelen lett volna választani közülük. Összezavarodott, és nem tudta, áldás-e vagy átok, hogy ő két férfihoz vonzódik. De nem akarta, hogy őt is szájára vegyék az emberek, mint a főúti rövidáru-kereskedő lányát, a szép és rafinált Cilkát – akinek az ajtaján egyik este a Furus András, másik este a Lalo Tumbas jött ki –, ezért szigorúan őrizte a titkát. Még Anának sem mondta el.

A két fiatalembert szinte egy időben sorozták be katonának is. Stevant Újvidékre, Martint Kragujevácra. Végül Stevan – a seregbe való bevonulás előtt – megnyerte őt gondoskodó szeretetével, miközben Martin egy csekély jelet sem mutatott felé. Bár tőle is kapott leveleket, de a férfi csak később vallotta be mit érez iránta – amikor Eszti és leendő vőlegénye éppen elkezdték tervezgetni a közös jövőjüket. A lány erre már csak egyféleképpen tudott válaszolni…

Aztán Martin az esküvő után eljegyzett valakit, aki okos volt és talpraesett – még külsőre is hasonlított Esztire. Sötét hajú, zöld szemű, és enyhén telt… Majd egy jelentéktelen megfázásból tüdőgyulladás lett, és a lány meghalt. Martin évekig nem tudott megbékélni a gondolattal, hogy már nincs többé.

Eszti szívből szerette Stevant, de továbbra is finom szálak fűzték a másik férfihoz. Bár tudta, hogy férjes asszonyként Martintól nem remélhet semmit, mégis úgy érezte, a szívében mindkét férfi ott van. Néha eltűnődött azon, vajon a másikéban ő még mindig benne van-e.

Lassan kinyitotta a szemét, és a még homályos falak hengerelt mintáit nézte. De amint az aznapi teendőkre gondolt, gyorsan kikelt az ágyból, megmosakodott és felöltözött. A pipereasztal fölötti tükörbe nézve megijedt a látványtól. Mint egy hosszú vágás sebhelye, olyan volt az arcába belenyomódott párna gyűrődése. De aztán megrázta a fejét, megfésülködött, a haját laza kontyba tűzte. Arcát bepúderezte és vörösre festette az ajkait. Az asztali piperék közt ott állt egy apró tégely, korommal elkevert vazelinnel. Egy pálcikát nyomott a kencébe, és az arca jobb oldalán lévő szemölcsöt megerősítette egy pöttyel. E nélkül soha nem indult nap.

A gyerekre a még meleg ágyban feladta a kedvenc nadrágját, pulóverét, körbepuszilgatta, és kézen fogva átkísérte Margóhoz. Kissé vacogott, ezért magára terítette vállkendőjét.

A veranda felőli hátsó ajtón lépett be a vendégtérbe. Keserves látvány fogadta. Idegesen a fejéhez kapott, és a hajába túrt. Két nap múlva nyitni kellene, és a festők sehol. Jönnek, csak elakadhattak a havas úton – nyugtatta magát.

Körbenézett. A dohányfüsttől elsárgult függönyök kupacokban hevertek a fapadlón, a falak foltokban hámlottak, a lámpák búra nélkül árválkodtak magukban. Poharak, étkészletek, evőeszközök mindenfelé faládákban. Cigarettafüstszag keveredett festékszaggal, és rozoga létrák támaszkodtak egykedvűen egymásnak, körülöttük vödrök, ecsetek és meszelők szerteszét.

Azon törte a fejét, mit tehetne, mikor a konyha felől a személyzetet, Miškót és Ilkát hallotta az edényekkel zörögni. Ilka jóval idősebb volt nála, akár az anyja is lehetett volna. Halk szavú, alkalmazkodó bunyevác asszony, sovány, mélyen barázdált arcú és már bajuszos. Margónak régóta nélkülözhetetlen segítsége volt a vendéglő konyháján, ezért, miután a fiatalok átvették az étterem vezetését, ő is velük maradt, akár a hűséges Miško. Egy medvetermetű, öblös hangú férfi, aki az évek során bebizonyította, hogy végtelenül diszkrét. Amit nem kellett, azt nem látta és nem hallotta.

Eszti széles vigyorral az arcán dörzsölte össze a két tenyerét. Mindkét embert előrehívta a konyhából, és hogy mind felmelegedjenek, kinyitott egy üveg birsalmapálinkát – rakiját –, és fityókokba{4} töltötte ki. Éppen felhajtották, amikor az utca felől kivágódott az ajtó, és a szél egy csomó havat kavart be.

Eszti nagyot nézett, és egy pillanatra elakadt a lélegzete. Először azt hitte, hogy Stevan érkezett, de annak barátja lépett be.

A nő szíve, még ennyi év után is, amikor csak meglátta Martint, hevesebben kezdett dobogni, és ettől mindig zavarba jött. Pedig nem volt jellemző rá, hogy könnyen ki lehetett volna zökkenteni a nyugalmából. Mindenesetre Miškót egy szerény mosoly kíséretében leszalasztotta a pincébe az üres palackokat szétválogatni, Ilkát pedig sebtében hátraküldte a konyhába.

Martinon is látszott – miközben egyik karjával a pultra támaszkodott és hüvelykujjával simogatta a kézfejét –, hogy szintén feszeng. Eszti összehúzta mellén a lecsúszni készülő vállkendőt, és hogy oldja a hangulatot, elővett még egy fityókot. Mosolyogva töltött mindkettőjüknek. A férfi visszamosolygott, és egyszerre felhajtotta, a nő azonban összeszorította a szemhéját, és kortyonként, akadozva gurította le.

Szavak nélkül álltak egymással szemben, csak a pult nyújtózott el hosszában közöttük. Kerülték a másik tekintetét. A konyhából az edények csörömpölésének szakadatlan hangja szűrődött ki, ám ők hallgattak, mintha a zajban elrejtőzve, egymás gondolataiba akartak volna férkőzni. A nő mintha ugyanazt a csalódottságot látta volna felvillanni a férfi szemében, amit évekkel korábban. Mikor megmondta neki, hogy már túl késő. Bár, futott át rajta, talán nincs is így, csak a pálinka miatt látja ilyennek. Ennek ellenére mégis keserédes érzés hatotta át, és mielőtt a férfihez fűződő emlékképekben akaratlanul is elmélyült volna, még egyszer töltött a karcsú üvegcsékbe. Azt is felhajtották, és utána tudott csak megszólalni.

– Nemsoká jön az uram – jelentette ki olyan tárgyilagosan, mintha épp azt mondta volna, hogy esik a hó.

Martin a kabátjának belső zsebéből előhúzta tárcáját, és megsodort egy szál cigarettát. Eszti odanyújtott neki egy hamutálat. Nézte a másik vékony csuklóját, amit a kabátujj szabadon hagyott, a finom vonalú kezet, amelyet akkor érintett utoljára, amikor könnyek közt kimondta azt a két szót: „Túl késő…”

A férfi közben szabad kezével a zsebében kotorászott. Az asszony halványan elmosolyodott, és a fiókból előhúzott gyufát. Meggyújtotta, és két könyökével a pultra támaszkodva előrehajolt, egészen közel Martin halványpiros arcához, hogy odanyújtsa a tüzet. A vállára terített kendő megindult lefelé a hátán, és szabadon hagyta a megszokottnál is mélyebb dekoltázsát.

Martin hátrahőkölt, de tekintete megakadt Esztin. A nő zavarában hangosan felnevetett, amikor észrevette.

– Ne haragudj, nem szoktam ennyit inni – magyarázkodott, és ügyetlenül, mintha a keze is akadozna a rakijától, húzogatta vissza magára a kendőt. Jó, hogy ezt Stevan nem látja – gondolta, kifújva magából az összes levegőt.

Martin hallgatott, arcán egy halvány mosoly jelent meg, majd elfordította fejét jobbra a fal felé, és hosszan beleszívott a cigarettájába.

Eszti kissé megtántorodva egyenesedett fel, és a másik oldalra nézett. Stevan ott állt mellettük, sapkája feltolva a feje tetejére. A nő egy pillanatra megdermedt, kezével hullámos hajához kapott, aztán lassú mozdulattal összefogta a négy fityókot, és eltolta őket maga mellől.

– Tölts még a barátomnak! Látom rajta, hogy szüksége van rá. És nekem is – mutatott a férje először az italra, aztán Martinra, akinek átkarolta a vállát, és félrevonult vele az egyik asztalhoz.

A beszélgetés végeztével a látogató odament a pulthoz és higgadtan, mintha azt közölte volna, hogy elállt a hóesés, megköszönte az italt, és távozott.

– Jók lettek az új feliratok – vetette oda Stevan a feleségének, aki értetlenül nézett vissza rá. – Vagy nem vetted észre, hogy a díszfestők felrakták az új cégtáblákat? Mint azt sem, hogy ki volt a fél melled. Jó, hogy a vendégeknek egy kicsit kirakod, de neki is? Pont neki? A barátomnak? – Egyre jobban emelte a hangját.

– Ja, hogy ez a baj! – kapott nevetve a fejéhez Eszti.

– Ez egyáltalán nem nevetséges. Te mit szólnál, ha én is…?

– Igen, véletlen volt – szakította félbe az asszony, és indulatosan meglendítette a karját. – Mi ütött beléd? Te is kedves vagy a nő vendégekkel!

– Mi a francot tehetnék? – vágott vissza amaz elvörösödött fejjel. – Azok nem a barátaim. Hanem… vendégek.

Eszti jobbnak látta, ha inkább hallgat, és előbb saját magát nyugtatja le. Tudta, hogy Stevan olyan, mint egy bika: erős, szívós, sokáig tűr, de legjobb nem felhergelni.

Kimelegedett, és levette magáról a vállkendőt. A férfi háta mögé lépett, átkarolta a derekát, majd puhán belecsókolt oldalt a nyakába. Stevan teste megfeszült, próbálta az asszony kezét lefejteni magáról, de az eléje fordult. Amikor rámosolygott a férfira és két karját átvetette a vállán, majd telt mellét a mellkasához szorította, annak elernyedt karja jelezte, hogy megadja magát.

– Nézd, itt vagyok neked, Aranyom – súgta fülébe csengő hangon a nő, és a férje kezét megfogva a mellkasára helyezte, majd lejjebb csúsztatta a melleire, a derekára, végül állát gyengéden a férfi vállgödrébe fektette. És élvezte, hogy utána Stevan – mintha először fedezné fel a hajlatokat és domborulatokat egy női testen – újra végigsimogatta a fenekétől a derekán, a lapockáján, a mellén át a füle tövéig. De csak egyszer, mert alig ért végig, megnyikordult a veranda felőli ajtó, és belépett rajta a majko, jelezve, hogy megjött Színes István a mindenes, akire már reggel óta vártak.

Eszti, ahogy kiszabadult férje karjából, kisietett a nyitott verandára és jólesően szívta be a hószagú levegőt, hogy kitisztuljon a feje, mielőtt megjelenik anyja öreg barátja előtt. Kívülről, a konyhaajtó üvegén keresztül a testes Margo és a nála még ülve is jóval alacsonyabbnak látszó sovány férfi – fityókkal a kezükben és kipirosodott arccal – különös párost alkotott. Tetézte a látványt, hogy olyan felszabadultan nevetgéltek, mint gyerekek a vándorcirkuszban a bohócon. Az asztalon lévő literes üveg csak félig volt itallal, bár ő úgy emlékezett, hogy előző este még teli volt.

Nézte a két öreget és arra gondolt, ha Grgo látná őket, kétségtelen, hogy ő is féltékeny lenne, akárcsak előtte Stevan. Lehet is, mert vele a majkót soha nem látta ilyen vidámnak. De Grgo nem jelenhetett meg most, mert kora délelőtt általában aludt. A Topnička utcából hajnal előtt ritkán tért haza.

Kislány volt, amikor először találkozott Színessel. A férfi még most is frissen borotválta az állát, citromos arcvizet használt, és hajolajjal hátrafésült haja és vékony bajusza ugyanolyan volt, mint húsz évvel előtte, csak szinte teljesen kifehéredett. De az olajtól fényes kalapja aznap is mellette a széken, egy újságpapíron feküdt. Hetente, néha gyakrabban is megjelent náluk a Margo listáján összeírt dolgokkal: zöldségek, kakaó, cukor, mosószappan és kávé, cigaretta… Bármit beszerzett, amit az asszony kért, még rugós habverőt vagy selyemharisnyát is. Sose kérdezték honnan. Gondolták, bizonyára valamilyen alkalmi vételből…

Margo elmagyarázta a férfinak, hogy a fiatalok átvették a vendéglőt, és Színes biztosította Esztit szolgálatairól, nyomatékosan hozzátéve, hogy bármiben számíthat rá, akár a listán kívül is. A fiatal nő egyelőre nem igazán tudta, mi lehetne az, ahol még jól jöhet a férfi segítsége.

Aztán a nap folyamán megérkeztek a festők, és befejezték a munkát. A személyzet takarított és rendet rakott, az új székek is elfoglalták helyüket, és a pincéből előkerült egy tucat festmény, amelyet Eszti még gyerekkorában festett. Tízéves volt, amikor egy versenyen a bírák azt mondták, hogy tehetséges, és Belgrádba, a festőakadémiára irányították. Bánatára a szülők nem akarták, hogy távol legyen tőlük. Így aztán, miközben teltek az évek, szép lassan feladta az álmát. De néha még eszébe jutott, és olyankor azt gondolta, amit a horvátok arrafele mondogatni szoktak: Malo sutra… Majd egyszer. Talán egy álomban…

Este mindketten fáradtan kerültek ágyba. Eszti egy széles selyemsálat tekert a hálóinge fölé, amely betakarta a mellkasát, a vállát és a nyakát.

Férje a Subotičke Novinét{5} tartotta maga előtt, amikor befeküdt mellé.

– Ehol ni, ezt akartam elolvasni. Beszélték, hogy ez a Hitler miket művel. Németországhoz csatoltak valami területet. – A férfi rábökött a cikkre.

– Tényleg? – kérdezte álmosnak tettetve magát a nő, és felé fordult.

A vendéglőben a futótűzként terjedő helyi pletykák mellett állandó téma volt a politika, de Esztit csak annyira érdekelte, amennyire őt személyesen befolyásolta. Stevan sem bonyolódott bele mélyen, de szerette tudni, mi történik a világban. Ezért elejétől a végéig elolvasta a híreket, és ha Eszti mellette volt, kommentálta is.

– Ja, igen. Itt írja, hogy a Saar-vidéket, aminek a lakossága tömeges tiltakozással reagált a francia elnyomásra, és így tovább, és így tovább… – mormolta. – A nép szavazott, hogy Németországhoz csatolják – fejezte be nyomatékosan.

– Érint ez minket? – kérdezte Eszti, és átvetette lábát a férje derekán, de az nem reagált rá.

– Hát, nem – felelte elgondolkodva. – Bár hasonló helyzet volt már errefelé is, de ezt inkább hagyjuk. Mindenfélét beszélnek, ki tudja, mi lesz még itt – tette hozzá, aztán összecsukta az újságot.

– Naná… – suttogta a nő, és a férfi fölé hajolt, annak mellkasát simogatva.

– Mi ez a nyakadban? – húzta össze sűrű szemöldökét Stevan, és odakapott az asszony felsőtestét teljesen eltakaró sálhoz. Eszti felegyenesedett, mint a hőségben lekonyult virág az eső után, és elkezdte magáról lassan letekerni a kelmét, amíg elő nem bukkant a mellét sejtelmesen láttató, vékony pántos kombiné.

– Na ne! – nyögte Stevan, és keze azonnal becsúszott a fehérnemű alá. Végighúzta a nő derekán, közben hüvelykujjával megérintette a mellét, aztán szorosan magához vonta. Az asszony érezte, ahogy a férje ágyéka megfeszül. Akkor magukra húzta a dunyhát, lefordult oldalra, és átadta magát a másiknak.

Ahogy másnap felébredt, kezét az ágy széle felé nyújtotta, és még ott találta férje testének melegét. Álmosan kászálódott ki a paplan alól, felöltötte meleg köntösét, és a fagyos verandán, a reggel sötétjében átballagott a vendéglőbe. A kis ajtó üvegén keresztül látta odabent a lámpák fényét. Óvatosan nyitott be. A búrák a helyükön lógtak, a képek a falon, tökéletes hangulatot adva a vendéglőnek.

Csend volt. A meleget sugárzó kályha mellé állt, kezét közel tartotta annyira, amennyinél még el tudta viselni a forróságot. Korán volt még, a személyzet csak egy óra múlva jött, de Stevan már begyújtott, és Eszti imádta, hogy olyan gondoskodó.

Ahogy a kezét jólesően melengette, a sörcsap irányába pillantott. Egy lapos, fényes tárgy csillant meg a pulton. Amikor közelebb ért hozzá látta, hogy Martin cigarettatárcája az. Elmosolyodott. Magához vette, és két tenyerében úgy tartotta, mint egy átfázott kismadarat, amíg meg nem melegedett. Ujját oda-vissza végigsimította a doboz fedelére vésett vékony indamintán, mielőtt a zsebébe csúsztatta, hogy majd később odaadja Stevannak, hogy juttassa vissza a barátjának.

{1} A horvát nyelv egyik dialektusa.

{2} Hogy vagy kislány?

{3} A Miatyánk imádság bunyevácul.

{4} Bácskában és a Dél-Alföldön használt keskeny nyakú 2 vagy 3 cl-es üvegfiola.

{5} A szerb nyelven megjelenő Szabadkai Hírlap.