Karma vagy véletlen?

Meg van határozva sorsunk?alcím

Mészáros Zsóka

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Vörös Eszter

Előszó

Tudta, hogy álmodik. Lebegett álom és ébrenlét között. A tengerparton volt, hallgatta a hullámok csapkodását. Béke és nyugalom. Egyedül volt.

– Ki maga? Ki maga és mit keres az anyám ágyánál? – hallotta az éles és barátságtalan hangot.

Valaki megfogta a vállát és felemelte.

Olyan jó itt a parton. Olyan jó egyedül. Miért nem maradhatok így? Lassan ébredezett. Erős kezek rázták.

Kinyitotta a szemét és egy férfit látott, aki szmokingban volt. Arca indulatos, dühös.

Hát persze. Az este sétálni indult. A parkban egy idős hölgy rosszul lett. Mentőt hívott, vele maradt. A nő megkérte, hogy hívja fel a fiát, aztán elvesztette az eszméletét. Bejött vele a kórházba.

Az orvosok azt mondták, infarktus, de túléli.

Vele maradt, és elaludt, miközben fogta a kezét.

De ki ez az arrogáns, ideges férfi? És miért haragszik rá?

– Ki maga és mit keres itt? – hallotta újból a kérdést.

Hát persze! A hölgy fia. A feje pillanatok alatt kitisztult.

– Vegye le rólam a kezét! Magának is jó reggelt! Mégis mit képzel, hogy így rángat? És miért kiabál? Az édesanyjának nyugalomra van szüksége.

– Fiam, de jó hogy itt vagy – hallották a gyenge hangot.

A férfi rögtön elengedte és az édesanyja felé fordult.

– Anya, mi történt veled?

– Gondoltam, sétálok egyet este a friss levegőn és rosszul lettem. Ez a kedves hölgy talált rám.

Mentőt hívott és itt maradt velem. Őt kértem meg, hogy hívjon fel téged.

A férfi megfordult. Szeméből eltűnt az indulat és a harag, helyüket átvette az aggodalom. Felállt és felé fordult. Csak most észlelte, hogy milyen magas, még a válláig sem érne, gondolta. És milyen csinos. Még így, kissé gyűrötten és fáradtan is látszik, hogy nagyon jó kiállású férfi.

Magas, izmos, a feje kissé hosszúkás, a szája szép formájú, érzéki, futott át az agyán. Uramisten, hogy jut ez eszembe ebben a helyzetben? Egymás szemébe néztek. Gyönyörű sötét szemeket látott, határozott, ívelt szemöldököt és magas homlokot. Sötét hajába már egy-két fehér hajszál is keveredett.

Szótlanul méregették egymást. Miért remeg a térdem? – kérdezte magától. Biztosan a fáradtság.

Egész éjjel kényelmetlen pózban ült az ágy mellett és fogta az idős asszony kezét.

Most már hazamehet. A hölgy nincs egyedül.

– Akkor én most elmegyek. Minden jót és mielőbbi gyógyulást kívánok – fordult oda hozzá.

Megpuszilta a homlokát és anélkül, hogy a férfinak köszönt volna, elhagyta a kórtermet.

Hál’ istennek nem lakott messze a kórháztól. Úgy döntött, hazasétál. Mennyi idő lehet? Már fent van a nap. Megnézte a telefonján. Reggel hét óra.

Vasárnap lévén senki sem volt az utcán. Eszébe jutott, hogy nem messze, a mólón van egy kis kávézó. Éjjel-nappal nyitva tart, és az asztalok közvetlenül a vízparton állnak. Úgy döntött, iszik egy kávét. Aludni már úgysem tudna.

Gyorsan megkapta a kávét sok tejjel. A csészét kezébe fogva nézte a vizet. Szeretett itt ücsörögni.

Szerette hallani a hullámok játékát, a sirályok énekét.

Milyen furcsa az élet: tegnap este elindult egy rövid sétára és azóta még nem volt otthon. Fáradt volt, de örült, hogy megmenthetett egy életet.

Maga sem értette, de valamiért vonzotta az idős, kedvességet sugárzó hölgy, akiről még így betegen is látszott, hogy erős, határozott asszony. Pénzben sem szűkölködhet. Gucci cipő, CK táska.

A fia viszont… ahogy a férfira gondolt, érezte, hogy a vérnyomása megemelkedik, ideges lesz.

Micsoda arrogancia. Nemhogy örülne, hogy megmentette az anyját, rátámad. És hol volt idáig? Este 10 körül telefonált neki. Azt mondta, indul. Hol volt ennyi ideig? Hát persze! Valami „fontos”

társadalmi összejövetelen. Hiszen szmokingban van. Biztosan nem akarta otthagyni az estélyt az anyja kedvéért. Micsoda alak!

– Leülhetek? – csendült mögötte az ismerős hang. Megpördült ültében, érezte, hogy szaporábban ver a szíve.

– Mit akar még? Talán nem volt elég durva az előbb? És mit keres itt?

– Magát. – A férfi nem várta meg a választ, leült mellé kezében egy csésze kávéval. – Anyám elmesélte, mi történt. Igazán rendes magától, hogy nem hagyta egyedül a kórházban. Szeretnék bocsánatot kérni. Indokolatlanul durván viselkedtem. Nem érdemelte meg. Kérem, bocsásson meg.

– Miért nem az édesanyjával van?

– Anyám elaludt. Az orvos azt mondta, jó pár órát aludni fog. A kórterem ablakából láttam, hogy erre jön. Gondoltam, én is iszom egy kávét. Szeretek itt üldögélni korán reggel, mielőtt a turisták ellepik a helyet.

– Akkor jó pihenést! – állt fel az asztaltól és , köszönés nélkül elindult a kijárat felé.

Miért remeg a lába? És miért ugrál a szíve? Biztosan kimerült. Haza kell mennie lefeküdni.

Lassan elindult a parton. A nap melegítette a hátát. Kellemes, szép nyári napnak ígérkezett.

Szerette ezt a helyet. A végtelennek tűnő víz, a parti fasor gesztenyefái, a vidáman úszkáló kacsák és hattyúk látványa mindig megnyugtatta. Ezért jött ide most is. Nehéz időszak áll mögötte.

Már hónapok óta tervezgeti, hogy kivesz itt egy lakást és elbújik a világ elől. Örült, hogy rátalált az új építésű lakóházra a sétány végén a parton. A lakások a víz felé néznek, hatalmas terasszal. Maga a mennyország az elmúlt évek hajtása után.

Tegnap érkezett. Hát eddig nem jött be a pihenés, de most majd hazamegy és lefekszik aludni.

Éppen a ház garázsához tartozó gépkocsilejáróhoz ért, amikor elé kanyaradott egy autó.

A volánnál ismerős arcot látott.

– Mit akar tőlem? Miért jött utánam? Hagyjon már békén – ordított rá a férfira.

– Hát ez több a soknál! Nem elég, hogy úgy járkál, mint egy holdkóros, még azzal is vádol, hogy követem. Azt meg tudná magyarázni, hogy mi az istent csinál itt? Itt akar öngyilkos lenni? – üvöltött rá a férfi.

Válasz nélkül megkerülte a kocsit és továbbment a bejárat felé. A harmadikon volt a lakás, amit bérelt. Úgy döntött, gyalog megy fel, hogy megnyugodjon, mire felér.

Az lakás ajtaja előtt épp a kulcsait kereste, amikor nyílt a lift ajtaja.

– Jó reggelt! – hallotta az ismerős hangot. – Ha már úgy alakult, hogy szomszédok vagyunk, mi lenne, ha elölről kezdenénk az ismerkedést. Bocsánatot kérek. Mentségemre csak az szolgál, hogy nagyon ideges és fáradt voltam. Bergamóban, egy fogadáson ért utol a telefonja. Egész éjjel vezettem. Rosszul reagáltam, amikor megláttam anyám ágyánál. Kérem, fogadja el a bocsánatkérésemet. Chonti Péter vagyok – nyújtotta a kezét a férfi.

– Az ügyvéd? – kerekedett ki a szeme, és erősebben szorította a kulcsait.

– Igen – felelte a férfi mosolyogva és továbbra is a kezét nyújtva.

Nem tudott megszólalni. Nézte a férfit, majd megfordult. Kinyitotta az ajtót és bement a lakásba.

Ahogy az ajtó becsukódott, nekitámaszkodott, lecsúszott a földre és kitört belőle a zokogás. Hát itt van. Tizenhét év után. A férfi, aki pillanatok alatt hódította meg a szívét és ugyanolyan pillanatok alatt zúzta porrá. A férfi, akit soha nem látott.