A Szerelem Rózsái

/én vagyok az, kit kerestem, megtaláltam benned/

Angyal Lajos

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szelek sodornak Bár még elviselem

az idők nyomását,

holnapig még kibírom

az egyre nehezebben

emészthető lét pátoszát.

Pillanatokat élek,

addig míg sorsdöntően

ismét eggyé válok

lényegem alkotó elemével, a szeretettel.

Nem változom ököllé,

ennek az esztelen

világnak kivert fogai

között, megpihenni,

hozzád visszatérek.

A nyári illatot árasztó

régi ágyba, másom úgy sem maradt, csak mi bensőmből fakad...nyisd ki szemed,

hadd lássam a csillagokat.

Terheim 1.

Fáradt vállam még ellenszegül szélnek, s tehernek, sokszor már-már leroskad, de ajkam panaszra gyáván nem fakad.

Verdes átok, s orkán, de míg meg nem szakadnak szívemnek húrjai, s nem fakad ki szó mely fájdalmam kimondja, a gyilkos csüggedés csendben őrli életem...most elmélyedek szemedben, mely a végtelen teret álmodja merengve.

2.

Isten mint gyermekét ültetett el, gonddal, földnek kertjében, szép zugában, hol csak virág nő bú nem terem, de ma már az idő

gyommal vett körül, alig van már kedves és megértő, a sok gaz között állok, rád gondolok, lelkemből sajgó rím fakad, s vérző szirmokat sír a fájdalom.

/haikuk/

várakozással

tekintek önmagamra

kulcsra zárt titkok

Isten fekete

nyájába keveredtem

mint fehér Zorró

a magány olyan mint

a kopott ballonkabát

üres zsebekkel

díszletek nélkül

az élet sivár homály

sötétben írták

tüzed faragott

valójában ki vagy te

jelen esetben

meleged éltet

csak a jövőm hiányzik

mint egy csepp arany

érzések apró

sörétjeivel lősz rám

néha fájdalmas még visszatérek

miután eljátszottam

szerepeimet

Ezek mi vagyunk?

Beszélünk, s közben mit sem hallunk, magyarázzuk az igazságunk, túlreagálunk, hibáztatunk, szemet hunyunk, szelektálunk, megosztunk, acsarkodunk, fröcsögünk, beszólunk, leszólunk, hibát keresünk, kategorizálunk, megbélyegzünk, cigányozunk, zsidózunk, fasisztázunk, komcsizunk, fotelből jól megmondjuk, okoskodunk, tabusítunk.

Öklöt rázunk, rádudálunk, korrumpálunk, de letagadjuk, mert ez nem az ha mi csináljuk, relativizálunk, kezeinket mossuk, felelősséget hárítunk, vagdalkozunk, kicsinálunk, megbosszulunk, tönkreteszünk, hatalmunkkal visszaélve rendezünk és rendelkezünk, ha kell dörgölődzünk, nem szólunk, nem nézünk oda, nem halljuk meg, gyáván sunyítunk, semmi és senki nem számít, csak éljük túl.

Varázslat Könnyeim vigasztalnak,

szívem sajgása epedve dobban, mert álmaim mindig előttem járnak, mint tested ívén a varázslat mi belülről ragyogja át

lágy vonásaidat.

A rózsa, mit először adtam, még csókok hevében égett, ma már lényeg vagy, nem csak Isten alkotta forma,

mint halhatatlannak vélt

földi rebbenéseinkben a fény, valósága a szeretet vak hitének.

A csúcson fehérek a gondolatok Folyó-rágta parton mezítláb lépdel a nap, Egy mosolyt keres a fáradt arcokon, De az örökkévalóság piszkozatában, Az időtlenség pillanatának foglyaként, Ledöntött színfalak közt, elhajított Kosztümökben, az árnyak, csak rohannak, Pedig jegyükről, a végállomás lemaradt.

Szenvedélyektől megpörkölődve vergődnek Gyűlölet és szeretet között, végül Kis csomagjaikkal leszállnak…nem lesz Benne más, csak pár ki nem mondott szó, Szerelemre félretett gesztusok, kezekbe Felejtett érintések, bánattá keserült Mosoly, és az, amit már valakinek odaadtak.

Az ölelés illata szélsőségesen

individualista

józanná váltam

már nem ígérek

csillagcsordákat

utam véget ért

mikor tekinteted

csapdájába estem

nem vagy más mint

lelkem kenyere

szívem melengető

fénye...most ölelés

illatával van tele

...a csend

Elég

Elég a szóból, a tarka lármás világból, könnyekbe fulladt imákból, botladozó vágyakból, a sóvárgás koloncát cipelő

lét sekélyes földi bájából, szemet vakító pompájából.

Nem kell már a harc, vér nélküli harc sem kell, siker és sarc sem, győztesnek szíve is, seb és horzsolás.

Bár csak...

Bár csak lehetnék hegyek

ormán égbe szökellő felhő, hallhatnám az első sugarak tüzén kigyúlt hajnalok

madárneszét, lombok magasztos moraját…lehetnék éj,

hol minden dolgok felett

a csillagok ezüstös égre

szőnek álmot, s nézhetnélek ahogy a napra pompád visszasüt, hallhatnám a remény mézbe mártott szavát, érinthetnélek mindig és mindenütt.

Hajnali illatok Illatod illan

reggeli harmattal,

a hajnal ismerős

hívását álmodom,

réveteg mosolyod

testhez simulva,

lelkembe plántálja

a szeretet magját.

Ismerj...lelj meg,

lásd életünk

kibontakozását,

Isten ihlette lényed

megejtő szépségét

követve álmodom rád

az e világi kéjt,

édenünk gyönyörén.

Táncolunk Hallod, s látod amit érzek, ahol vágyódik a lélek,

dallamok, háborgó mély

és magas hangok.

Szív dobban, lépés koppan, szemek mögött súlytalan mozdulat, mosoly ívén kezek találkoznak, színes borokkal áztatott ajakkal csókollak…táncolunk.

Haikuk a templom felett

harangok dallamában

hull alá a hó

Imamalmokból

hangtalan remény terjed

– nevet a bánat

átimádkozott

tenyérrel érintem meg

– egy pillanatra

minden egyes nap

koldulom a perceket

– aztán elmegyek

egyre csak hízik

az arctalan valóság

– bitang emberek

toll minden madár

a kőben sziklahegyek

bennük szeretet

Hatvan Hatvan év öröm, s fagyos zokogás, nem maradt más, csak könnyes tekintet vénülő vaksága, valaha a szem csillant, mint délidőben a nyári tavak, ma már sápadt az arc, mint kétségbeesett pillanat, görnyed a hát, ezeregy éjszaka terhe alatt.