A kenyér

V. kötet

Aranyodi Zoltán

2019

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

A csend varázsa

a csend hallgatása

a mindenség talánya

a talány hatása

a látás varázsa

a varázs látása

a figyelem hatása

az éberség figyelme

a tudat dalolása

Szolnok, 2017 július

Helyenállva

fejreállt a világ

fejreállt a baba

fejreállt az anya

fejreállt az apa

fejreállt a papa

fejreállt a mama

fejreállt a kisszék

fejreállt a kutya

helyen áll a világ

minden így van rendben

az is a helyén van

aki itten sincsen

Magyarnádalja, 2018 januárján

A kenyér

/ a KENYÉR /

Mostanában kevés kenyeret eszek. Vagy egyáltalán nem eszem. Életmódváltásom rég kiszorította étrendemből, egy jobb minőségű barnával - természetesen itt a kenyérre céloztam - akár hetekig elvagyok. Idei, különleges tábori élményem azonban újraértékelte a kapcsolatom vele szemben.

"-Teli hűtőnél könnyű koplalni!" - mondta hajdanán egy mesterem. Akkortájt még nem tulajdonítottam ennek nagy jelentőséget, ám azóta több okból kifolyólag is beigazolódott bölcslátása.

A jelentkezés és eligazítás egy III. kerületi kávézó galériáján történt. A két szervező hölggyel vidám hangulatú beszélgetés közepette mindent leegyeztettünk, rutinosak voltak ők is, nekem sem az első ilyen jellegű elvonulásom, nem okozott problémát a ráhangolódás. Hét éve csináltam végig utoljára, nagyon vártam a lehetőséget.

- Idén lesz kenyér bőven! - közölték, de nem foglalkoztam vele. - Nekem aztán mondhatjátok lányok, nem hat meg különösebben! - gondoltam magamban.

Gyermekkoromban nagymamám sokszor elküldött kenyérért. Közel volt a bolt, sorba kellett állni, neki meg mindig akadt jobb dolga a ház körül. Délután háromkor érkezett a friss, ropogós, meleg kétkilós változat héthúszért, amit kérésre félbe vagy negyedbe is elvágtak háromhatvanért vagy egynyolcvanért. Később követte az egykilós, burgonyás kivitel. Az volt ám igazán a kenyér. Illata betöltötte nemcsak a kisboltot, még az udvarát is. A sofőröket ismertük személyesen, sokszor segítettünk kipakolni a ládákat. Mosolygós, vidám ember volt mindegyikük. Mikor nagyobb lettem, nyári munkára beprotezsáltak a kenyérgyárba, igy váltam aktív kenyérkeresővé 12 éves koromra, de ez egy másik történet.

- Megint megrágták az egerek a sarkát? - kérdezte tréfálkozva nagyanyám, mikor meglátta a letört végű, kissé kibelezett maradványt. Na de nem lehetett ellenállni neki, hazafelé menet mindig meg kellett csipkedni egy kicsit. Ilyen kenyeret sehol a világon nem sütöttek, még a Balatonnál nyaraló kapitalisták is csodájára jártak, sorba álltak érte és tömték magukba az ellenállhatatlanul illatozó friss, meleg, ropogós, jó magyar kenyeret.

Az étteremnél nagy volt a tülekedés. Kolompszóra gyülekeztünk, mint a marhák. A szabályok szerint ugyanis tíz napig nemcsak a beszéd, még a szemkontaktus sem volt engedélyezett. Se internet, se telefon, se könyv, semmi, ami elvonja a figyelmet magunkról. Minden a tudat, az önvaló és környezete figyelmére irányul, így a kurzus végére megtapasztalható a valóság, a határtalanság, más formákban és dimenziókban. Néhányunk minden alkalommal leült a menzával szembeni padon, megvárta míg elfogy a tömeg és a végén nyugodtabban fogyasztott. Időnk volt bőven, nem kergetett a tatár.

Az egész a harmadik napon, hétfőn kezdődött. Napi két előadás volt, ahol elmondták aznapi teendőinket, hol, mire figyeljünk éppen. Ekkorra sokakban felszakadnak a sebek, felszínre törnek az elfojtott problémák.

- Idén hamarabb kihozzuk a bajokat, mint általában! - monda egy kacsintás kíséretében a mester.

Csak mosolyogni tudtam ezen, hiszen ÉN már túl vagyok mindenen, megéltem ez életemben jóból is, rosszból is egy átlagember életének több tucatját. Jól érzem magam, végtelen békesség és öröm vesz körül, szórakozok, figyelek, fejlődök és elvégzem a kirótt feladatokat. Mi bajom lehet?

Rántott sajt volt a vacsora sült krumplival. Nem vittem magammal különösebben plusz ételt, igyekeztem beérni az ellátással. Tíz répán, almán, céklán, citromon, kekszen kívül semmit. Ezekből minden napra jutott egy. A mennyiség csökkenéséből és a napállásból tudtam az időt felmérni.

Pálcikámmal, a keleten eltöltött másfél évtized tapasztalatának köszönhetően könnyedén toltam be a falatokat, mások nem kis meglepődésére. A levesből kiettem a sűrűjét, felitattam egy kevés kenyérrel és így helyeztem számba az ételt. Aránylag jól főztek, az esetenkénti túlfűszerezés kivételével. Mondjuk borsból megettem az elkövetkezendő tízéves adagom.

Aznap este elfogyott a kenyér. Nem tulajdonítottam neki nagy jelentőséget, bár jólesett volna a frituba kifolyt sajt helyett, az olajban megázott panír mellé tunkolni egy kicsit.

- Sebaj! - gondoltam magamban, úgysem vagyok nagy kenyérevő. Pár keksszel felitattam az olajat, nyomtam rá egy almát, megetettem a szamarakat és rendben lett minden, igaz éhes maradtam. Normál esetben több napig is elvagyok étek nélkül különösebb megerőltetés nélkül, itt azonban a látszólagos semmittevés ellenére sok energiát kivesznek a gyakorlatok.

Másnap nagyon éhesen vártam a soromat. Nem álltam be előbb így sem, a végén nyugodtabban pakolhattam tele a bendőm. Még mentem egy kört - nagy volt a tülekedés - mielőtt elkezdtem volna a vacsorát. A tömeg elvonulásával elővettem pálcikám és mentem a jól megérdemelt adagomért.

Örömmel konstatáltam a rakott krumplit, zöldséges változata is nagyon finom és tartalmas pár szelet kenyér kíséretében. Tányérral a kezemben kerestem a kenyérkosarat, de nem találtam. Körbejártam, toporogtam egy kicsit magam körül, mire a szervező hölgyek közül az egyik megszólalt:

- Kenyeret keresel? Kenyér az nincs! - mondta nyomatékosan, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lett volna. Aztán néma csönd.

Szólni sem bírtam, nem is lehetett. Magamról megfeledkezve odacsaptam a teli tányért a tálalópultra és dühösen, becsapottan, farkaséhesen kirohantam az étteremből.

- Kenyér kellett volna? Ugye az? Szegény! - hallottam az egyébként mindig kedves szakácsnő

hangját még a távolból, de nem tudott meghatni igazán.

- Mi az hogy nincs? Nem ezt ígértétek! Legalább mondtátok volna, hozok egy fél kilós barnát magammal! Nem erről volt szó! Ezt nem tehetitek VELEM! - őrjöngtem teljesen kikelve magamból.

Persze csendben, hiszen beszélni nem lehetett. ÉHES VOLTAM. Nagyon éhes. Gondoltam odamegyek, szólok nekik, vagy egyszerűen összepakolok és otthagyom az egészet. Aztán elkezdtem figyelni az egészet, az éhségem, a felháborodásom és valamennyire megnyugodtam.

De még mindig nagyon éhes voltam. Nagyon, amin a heti zöldségadagom sem tudott volna segíteni. Kenyeret akartam enni! Kenyeret kenyérrel, ami eltelít.

A kerítés felé tartottam éppen, amikor kívülről megszólított valaki:

- Uram, elnézést, meg tudná mondani, merre van a kemping?

Hát nem tudtam, de nem is mondhattam. Szegény persze nem érthette, így a mögöttem sétáló áldozatához fordult:

- Elnézést, a kempinget keresem! Tudna segíteni?

Magában kuncogva ő is tovább sétált, jóemberünk nem kis megdöbbenésére.

Végül feladta, elment a közeli portáig, ahol ellátták hasznos tanácsokkal mind a kempingre, mind a táborlakókra vonatkozóan. Ezeket megosztotta az autó mellett várakozó, hisztériázó asszonykájával.