Aki Voltam

(Bővített, javított kiadás)

Kisregény

Eszter Szabolcs

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Csávás Viktória csavasviki.grafika@gmail.com, Erős Tamás

Előszó

Az elkövetkező oldalakon egy olyan korszakot szeretnék az olvasó elé tárni, amely az emberiség történelmének talán legsötétebb éveit foglalja magába.

Még az ókorban sem bántak úgy a rabszolgákkal, mint a hitleri Németország a különféle etnikumokkal, de elsősorban a zsidókkal. Mert míg az ókorban a szolgák értékek voltak, kiket dolgoztattak, és akikkel kereskedtek, addig a náci párt, programjába vette a teljes európai zsidóság kiirtását. Értékeiket, amelyekért valószínűleg egy életen át dolgoztak, egyszerűen kisajátították.

Megsemmisítő táborokat létesítettek e célokra, ahol a foglyokat, akik nem azonnal kerültek a gázkamrákba, lassú halálra ítélték.

Egyszerűen el nem mondható az a fajta válogatott kegyetlenkedés, ami ezekben a táborokban folyt. A gázkamra, éheztetés, szomjúság és sorozatos verések, kivégzések, mellett az elkeseredett foglyok öngyilkossága sem volt ritka.

Ezt a szörnyű korszakot szeretném most egy család életén keresztül bemutatni, ami persze csak egy példa a milliók által elszenvedett sorsokból. A történet és a szereplők a képzelet szüleményei, azonban néhány német tiszt, és egyes Auschwitz Birkenauban történt események a valóságon alapszanak.

Igyekszem a valóságnak megfelelően, hitelesen bemutatni ezen táborok szerkezetét és működését, valamint a foglyok útját egészen a birkenaui rámpától, a krematóriumok tüzes pokláig. A versekért köszönet barátnőmnek, a borítóképért pedig Erős Tamásnak.

fejezet.

A boldogság évei

1982 májusának egyik napsütötte reggelén, egy szürke furgon parkolt le Berlin külvárosának, egy virágzó kerttel körülvett kis családi háza előtt. Kinyílt az ajtó és egy idősödő, jól fésült és öltözött férfi szállt ki belőle. Kissé merev arca és szigorú tekintete nem igazán hasonlított egy korosodó emberéhez, inkább úgy tűnt, mintha egy sokat látott katonatiszt vonásait viselné. Mert valaha az is volt. A Harmadik Birodalom vaskereszttel kitüntetett kiváló katonájaként szolgált, a hitleri Németországban. Antiszemita nézeteit nem koptatta az azóta eltelt közel négy évtized, bár gondolatait és emlékeit soha senkivel sem osztotta meg a háború sötét napjairól, még húsz éves fiával, sem akit most átkarolva kísért a fehér kis házuk szépen faragott ajtajához. A fiú kissé esetlenül belépett, amikor édesanyja Frau Müller, könnyei közepette magához szorította fia legyengült testét.

A fiú ugyanis az elmúlt egy évet kórházban töltötte, mivel egy ritka és gyógyíthatatlannak vélt betegséget állapítottak meg nála. Mikor az orvosok, a sorozatos sikertelen kezelést követően már lemondtak róla, egy nagy tekintélyű kollégájuk érkezett vidéki kisvárosból, hogy egy általa kifejlesztett kezelési módszerrel reményt adjon a fiú elkeseredett családjának. A kezelés közel három hónapig tartott, ami a beteg teljes felépüléséhez vezetett.

A rejtélyes jótevőről, a szülők, a nevén kívül gyakorlatilag semmit sem tudtak, csak azt, hogy hálával tartoznak neki.

Frau Müller most a férjéhez lépett és a következőket mondta:

– El kell hozzá mennünk Hans – miközben könnyei közepette magához szorította férje erős testét.

– Tudom, Johanna tudom – válaszolta Hans

Másnap, miután kiderítették titokzatos idegen címét, egy kisebb ajándékcsomaggal kezükben elindultak, a kétoldalt pázsittal szegélyezett kis járdán, autójuk felé. A csomagot, melyet magukkal hoztak, az orvosnak szánták. Tartalma nem volt különösebben rendkívüli, pár üveg bor, édességek, egy könyv valamint egy levél, melyet fiuk köszönetképp írt jótevőjének.

Az autó kigördült az útra, s elhajtottak a közeli játszótér mellett, ahol gyerekek önfeledten játszottak, majd egy térhez közeledve látták a munkába induló gondolataikba mélyedt embereket.

Olyan nap volt ez számukra, mint a többi, de nem Hans Müllernek és feleségének. Nekik ez más volt.

Gyermekük megmenekülésének napja, és most úton voltak az ember felé, akinek mindezt köszönhetik.

Fél óra utazást követően, a belváros egy régi házához értek. Hans ismerte a környéket. A Harmadik Birodalom idején, egyik felettesének utaltak ki itt egy lakást, mely azelőtt egy zsidó családé volt. Most némi büszkeség fogta el, hogy részese lehetett a birodalom felemelkedésének és bukásának. Tipikus berlini utca volt ez a maga bájával és kopottas ódon épületeivel. Az ajtócsengőhöz lépve, Hans a zsebébe nyúlva egy gyűrött papírost vett elő, majd kissé hunyorítva olvasta a rajta szereplő nevet: Dr. Pawel Belinszky, melyet előző nap a kórház adott meg neki.

Hosszú ápolt ujjával a névhez tartozó gomb felé nyúlt. Rövid berregés után egy érces hang szólt a kaputelefonba:

– Ki az?

– Müller család – válaszolt Hans

– Nyitom – felelte az orvos

A régi lépcsőház jellegzetes illata felejthetetlen emlékeket idézett fel Hansban. Negyven éve ugyan ezeken a lépcsőkön futott géppisztollyal a kezében társaival, az első kilakoltatások idején.

Megszállott antiszemitaként élvezte a rábízott feladatot. A csizmáik dobogásainak visszhangja szinte még most is ott csengett fülében.

A harmadik emeletre érve, az idős úr várta már őket. Arca kellemes ember benyomását keltette azonban fájdalom is látszott rajta mely, egy élet szenvedését tükrözte. Nem volt olyan magas, mint Müller, haja sötétbarna, egyik kezén pedig égésnyom éktelenkedett.

A férfi most kezet nyújtott a német felé. Rövid bemutatkozást követően bevezette újdonsült ismerőseit a lakásába. Nem volt különösebben gazdag a berendezés, inkább egy középosztálybeli ember otthonához volt hasonló. Bár ez betudható annak is, hogy nem régen érkezett a városba. Az orvos egy kopottas díványhoz kísérte vendégeit, akik mielőtt még helyet foglaltak volna átadták ajándékukat a vendéglátójuknak, aki a kis kosárkát óvatosan az asztalra helyezte, majd így szólt:

– Mit tehetek Önökért? – miközben a német arcát fürkészte, mintha valahol látta volna már ezt az arcot.

– Doktor úr! A nevem Hans, ő itt a feleségem Johanna. Azért jöttünk, mert szerettük volna személyesen kifejezni hálánkat, azért amit a fiunkkal tett. – mondta Hans nyugodt hangon

– Uram kérem, ez természetes, hiszen ez a dolgom. Én átérzem az olyan szülők helyzetét, akik küzdenek gyermekeik életéért. Higgye el tudom mit beszélek, sajnos én is elvesztettem egy

lányomat.

– Ezt sajnálattal hallom. – válaszolt Hans – Tudja uram, én nem vagyok egy szent életű ember.

Tettem olyan dolgokat, melyeket a társadalom elítél. Háborús bűnösként tíz évet töltöttem börtönben auschwitzi szolgálataimért, mivel én felügyeltem az ott folyó építkezéseket. De mivel a tárgyalás során kiderült, hogy nem oltottam ki emberi életet így csak tíz év lett a büntetésem. –

mondta, majd mélyet sóhajtva folytatta:

– De ettől eltekintve én is apa vagyok, aki szereti gyermekét és a legjobbat akarja neki. – mondta egyik kezével könnyeit törölgetve.

– Mi a teljes neve uram? – kérdezte gyanakvóan Dr. Pawel

– Hans Ferdinand Müller – válaszolt a német, mire a doktor úr kissé elgondolkodott

– Tudja, uram nekem is van egy történetem. Az én nevem Dr. Pawel Belinszky, de ez nem volt midig így. Valaha csak úgy hívtak, hogy 284566 számú fogoly. – felelte Pawel, majd leült fotelébe és elkezdte mesélni történetét.

*

1918 március 8-án születtem Krakkóban. Sok mindenre nem emlékszem az ott töltött éveimből, mivel szüleim rövidesen öcsém Kacper születése után, úgy döntöttek, hogy hátrahagyják városi életüket, s egy több hektáros farmot béreltek ki, melyhez három szintes ház is tartozott. Ami bár lakható volt, felújításra szorult.

Emlékszem az ott töltött első éjszakámra. Dermesztően hideg volt, a hó sűrű pelyhekben hullott odakinn, december közepe lehetett, a betört ablakon a felfüggesztett pokróc ellenére csak úgy áramlott be a téli hideg a maga jellegzetes illatával. Kacper és én együtt aludtunk, szobánk szinte még teljesen üres volt. Csupán két ágyat és egy kopottas szekrényt tartalmazott. Az ablak párkányán a gyertya lángja sápadtan pislákolt, melynek fénye minden kintről jövő jeges fuvallattól táncot járt a falakon és a mennyezeten. Miközben én az ágyon fekve, a vastag dunyhám alatt azon tűnődtem vajon fogom e úgy szeretni az új házunkat, mint a régit. Utólag kijelenthetem, hogy szerettem annyira talán még jobban is, már csak azért is, mert a következő húsz év tartogatott még számomra némi meglepetést, ami miatt átértékeltem az egész addigi életemet.

A farm elbűvölő volt, melyre még most is szívesen gondolok vissza. A magas, kis erkélyes házunk körül számtalan szebbnél szebb gyümölcsfa volt. Körte, alma, szilva, őszibarack, hátul a kiskertben pedig nyáron csak úgy piroslott az érett eper. A termőföldön kukoricát, búzát és burgonyát termeltünk. Egész évre elegendő terményünk volt, a felesleget pedig elcseréltük a helyiekkel.

A farm a kicsiny falunk szélén helyezkedett el, melyet több zsidó család lakott. Olyan volt ez, mint bármely más kis település, az emberek ismerték egymást, délután a férfiak összejöttek a helyi kis kocsmában, az asszonyok a házuk előtti padon üldögélve órákon át cseverésztek, miközben gyermekeik a réten vagy a közeli tónál játszottak, ahová mi is rendszeresen kijártunk. Nyáron megmártóztunk benne lehűtve magunkat az izzasztó nap után, télen pedig korcsolyáztunk és szánkóztunk rajta.

Szóval úgy éltünk, mint bármely más család. Emlékszem egyik alkalommal, mikor vidéki nagymamánk ellátogatott hozzánk Kacper kuncogva így szólt:

– Pawel! Fogadjunk, nem mered meggyújtani a nagyi parókáját és közben énekelni, hogy „égj szénaboglya égj el ne aludjék”

– Öcsi te teljesen meghibbantál? – kérdeztem, kissé meglepetten

– Szóval gyáva nyuszi vagy, akkor megcsinálom én. – vetette oda

– Csináld! Nem én kapok ki apától. – mondtam, mosolyogva, mert közben akarva akaratlanul is elképzeltem a közelgő eseményeket

Erre ő odaosont a nagyi háta mögé, aki épp szüleimmel beszélgetett, mit sem sejtve a közelgő

veszélyről, s óvatosan meggyújtotta a parókát és énekelni kezdte:

– Égj szénaboglya égj el ne aludjék!

Ekkor nagyi, miután észlelte mi történik vele sikítani kezdett, én pedig hősiesen odasiettem és egy vödör jeges kútvízzel nyakon öntöttem. Ettől azonban már úgy visított, mintha disznóölés lett volna. Na, ezután volt ám a nemulass. Én kifutottam a házból, apánk pedig elkapta öcsémet, és elseggelte, ami azonban nem fájt neki, de hogy minél előbb szabadulhasson eljátszotta, hogy sír. Ezt a módszert én is előszeretettel alkalmaztam máskor is.

Az eset után kiszaladtunk, és jót nevettünk a történteken.

De mivel természetesen megbántuk tettünket, szedtünk füvet, amit kiszárítva összefontuk új parókának a nagyinak kárpótlásként, a felnőttek persze jót szórakoztak ezen.

Mivel nagyszüleim az ország másik felén éltek, csak nagyon ritkán találkoztam velük, azonban soha egyetlen évben sem mulasztották volna el, hogy a Peszach-ot velünk ne töltsék. Ez egy hagyományos zsidó ünnep, mellyel az Egyiptomból való kivonulásról emlékeztünk meg. A Sabat-ot ezzel szemben csak szűk családi körben töltöttük. Zsidó mivoltunk ellenére rendszeresen besegítettünk a keresztény szomszédjaink ünnepi készülődéseibe is. Ők tiszteletben tartották a vallásunkat, mi pedig az övéiket. Emiatt soha nem volt köztünk nézeteltérés, legalábbis a németek bevonulása előtt biztosan nem. Felmenőink már több, mint százötven éve éltek az országban, ekképpen öcsémmel mindig is Lengyelnek tartottuk magunkat. Nagyszüleim derék, dolgos, földművelő emberek voltak, akik egy kis faluban, a Lett határhoz közel éltek egy szem gyermekükkel, Klementinával, az édesanyámmal. Ő félénk szorgalmas, és jó tanuló gyermek volt, mint az utóbb nagyapám elbeszéléséből kitűnt, és akkoriban nemigen mutatott érdeklődést a férfiak iránt. Édesapámmal, Milekkel, csak később, az Első Világháború idején ismerkedett meg, egy krakkói kórházban, ahol ő, mint önkéntes ápoló, apu pedig, mint sebesült volt jelen. Elmondásuk szerint azonnal egymásba szerettek, így a háborút követően is a városban maradtak, ahol rövidesen én is megláttam a napvilágot. Az apai ági nagyszüleimet sajnos soha nem ismerhettem meg, hiszen ők már évekkel a születésem elhunytak.

Emlékszem, már úgy tíz éves lehettem, mikor a hó sűrű pelyhekben hullott odakinn, öcsémmel pedig unatkoztunk házunk tornácán, mire ő így szólt:

– Bátyus, támadt egy ötletem. Versenyezzünk a templomig meg vissza.

– Mi ebben a móka? – kérdeztem, mialatt az járt a fejemben, vajon milyen kópéságon törheti a fejét az én kisöcsém

– Az hogy pucéran kell futni. – vágta rá kuncogva, majd folytatta: – és a vesztesnek meg kell hemperegni a hóban.

– Legyen – vetettem oda, de azt tudnod kell, hogy ellenem esélyed sincs.

Így hát hozzáláttunk és mindketten meztelenre vetkőztünk. Vacogva bár, de elindult a verseny.

Az iskolából haza ballagó lányok sikítani kezdtek, mikor meglátták pucér fenekünket.

A versenyt én nyertem, ezért az öcsém meghempergett a hóban, azonban egy óvatlan pillanatban engem is magával rántott, így már ketten kapkodtunk levegő után a fagyos talajon dideregve.

Mondanom sem kell, hogy jól megfáztunk aznap és többé eszünkbe se jutott ilyesmi.

Az ilyen és ehhez hasonló „ötletekkel” sok borsot törtünk a szomszédok orra alá, akik kezdetben csak mosolyogtak, később azonban már bosszankodtak bohóckodásaink miatt, de ennek ellenére sosem panaszoltak be szüleinknél. Kedves és barátságos emberek voltak, akikre, ha később vétettek is családunk ellen, nem tudtam igazán haragudni. Máskor azonban felettébb jókat mulattak rajtunk, például mikor Kacperrel azt találtuk ki, hogy anyánk ruhájába bújva kendővel fejünkön ittas bácsiknak fogunk tetszelegni. Mikor a házunk előtti utcán sétáltunk, épp a falu egyik részege jött velünk szembe, mi pedig a járókelők szórakoztatására, illegetni, billegetni kezdtük magunkat, mire az öregúr megállt előttünk s mámoros tekintettel dülöngélve ránk nézett és kérdezte:

– Melyikőtöket vihetem?

Mi pedig próbáltuk visszafojtani a nevetésünket.

– Nem vagyunk eladóak, tisztességes lányok vagyunk. – válaszoltuk.

Erre a bácsi csuklott egyet, s folytatta:

– Ne hazudjatok, szépségek! Látom rajtatok mindketten engem akartok. – közben közeledett felénk, mi pedig hátrálni kezdtünk.

– Hallod Kacper? – súgtam oda neki – Ez már nem játék, a bácsi tényleg ránk mozdult.

– Gondolod? – kérdezte testvérem

Ahogy kimondta az öreg rácsapott testvérem fenekére, aki ettől megugrott.

– Te kellesz! – vetette oda neki a bácsika

– Jól van Pawel, ez tényleg beindult. Fussunk most! – mondta türelmetlenül De mielőtt el tudtunk volna rohanni, az öreg elkapta öcsém szoknyáját.

– Nem engedlek! – mondta neki kéjenc mosollyal

– Figyeljen bácsi, mi fiúk vagyunk, igazából csak azért öltöztünk be, hogy a lakosokat megnevettessük. – mondtam neki

Ezután az ittas megállt gondolkodni, közben fejét vakargatta, s rávágta:

– Te huncut, még hogy fiú? Női ruhában vagy tehát nő vagy. Úgyhogy gyere ide egy puszira!

Kacper felkiáltott, miközben az „úriember” közeledett felé:

– Undorító, szégyellje magát!

Én meg csak nevettem, miközben így szóltam az öcsémnek:

– A te ötleted volt, hogy húzzuk fel anyánk ruháit. Úgyhogy én mentem „sajnos” nem én kellek a bácsinak.

Futásnak eredtem, közben hátra pillantottam, s láttam, ahogy Kacper épp enyhén meglöki a bácsit majd kiszabadulva követni kezdett.

Ezután napokig nem mertünk kimenni, mert öcsém „udvarlója” folyton ott ólálkodott a ház környékén.

Akkoriban sok állat gazdagította kicsiny farmunkat. Voltak tyúkok, libák, nyuszik cicák, és idővel még egy aranyos kis malacunk is lett. Utóbbi egész pici korától került hozzánk, így Kacperrel idővel nagyon megszerettük. Még nevet is adtunk neki, egyik tanárunk után, Hubertnek hívtuk, mivel az említett úriember megdöbbentő hasonlóságot mutatott a kis malacunkkal.

Emlékszem egyik este az öcsémmel a szobánkban kártyáztunk, kint szakadt az eső, szüleink pedig épp a fürdéshez melegítették a vizet, mikor meghallottuk, hogy épp Hubertről beszélgetnek.

– Kacper várjál, mindjárt jövök. – mondtam majd odaléptem szobánk ajtajához, résre kinyitottam, s óvatosan hallgatózni kezdtem.

– Drágám holnap le kéne vágni a disznót, mivel fogyóba van a hús, meg némi pénzt is kéne még keresni, így a többi részét, amit nem használunk fel, eladhatnánk. – mondta apám, mire anyu:

– Igazad van. Valamit enni kell adni a gyerekeknek. – de rövid gondolkodás után, így folytatta:

– Bár nem tudom. Kacper és Pawel annyira megszerették. Mindennap meglátogatják, etetik őt. A minap még meg is lovagolták, olyan boldogok voltak, annyit nevettek. Nem akarnám el venni boldogságukat.

Erre apám nagyot sóhajtva így felelt:

– Tudom, de mivel szükség van rá, vágjuk le, de majd úgy csináljuk, hogy a gyerekek ne lássák.

Nem akarom sírni látni őket.

Ekkor a vér is meghűlt bennem.

– Nem. Nem lehet. – mondogattam halkan

– Mi nem lehet bátyó? – kérdezte Kacper kíváncsian, majd odasiettem hozzá, s kétségbeesett arccal így szóltam:

– Anya és apa meg akarják ölni Hubertet.

Ekkor Kaceper könnyezni kezdett.

– Nem. Azt nem hagyhatjuk. Szöktessük meg.

– De hogyan? Hisz olyan nehéz. – feleltem, miközben kinn még jobban megeredt az eső, és a szél is feltámadt.

– Most menjünk, mielőtt megmelegítik a fürdővizet. A vihartól úgysem hallják meg. Kimászunk az ablakon és kiengedjük. Apuék majd azt hiszik a vihar megrongálta az ól ajtaját és Hubert meg

kiszökött.

Ekkor testvéremmel kimásztunk nagy nehezen ablakunkon, majd Hubert felé vettük az irányt.

Szegény állat nagyon megrémült a vihartól. Először megölelgettük, ő pedig hozzánk bújt. Bökdösött orrával minket, majd aranyosan röfögött.

– Ne félj barátom, kijuttatunk innen. Szabad lehetsz – mondtam neki, mivel Hubertre nem ételként, hanem családtagként tekintettünk.

Ha veszekedés volt, hozzá mentünk, és megnyugtatott minket. Elég volt csak az aranyos pofáját el nézni.

Kacperrel kinyitottuk az udvar ajtaját, és vártuk mikor fog Hubert kiszaladni. De az nem akart mozdulni. Ekkor megfogtuk elülső lábát és húzni kezdtük, mire ő csak visított. Emiatt abba kellett hagynunk, mert nem akartuk, meghallják szüleink is. Ezután alá másztunk mindketten, hogy megtudjuk emelni, de gerincünk csak hamar megszakadt volna, így hát el is vetettük a tervet. Végül a magtárolóból loptunk eleséget, és azzal csalogattuk ki. Egy ideig ment is a kijárat felé, de meggondolta magát, s az ellenkező irányba folytatta útját, mígnem testvéremmel, nagy erőt kifejtve, oldalán tolni kezdtük, majd szépen kitessékeltük, mire ő futásnak eredt, s hamar el is tűnt az erdő

rengetegében.

– Végre sikerült. – mondta boldogan Kacper

– Igen sikerült testvérem. – feleltem, majd megsimogattam fejét

– Amíg itt vagyok, ne félj téged is megvédelek mindig, ahogy Hubertet is.

Ezután vissza indultunk, de a sok eső miatt eléggé csúszós lett a talaj, így sokszor elestünk és egész testünket sár borította. Legalább is az enyémet. De Kacpernek olyan disznó kaki szaga volt.

Ekkor jöttünk rá, szegény pára nem a sárban dagonyázott, hanem Hubert ürülékében. Mi ezen csak nevettünk, miközben az eső alá állva próbáltuk magunkról lemosni a sok mocskot. Mikor már aránylag tiszták lettünk, vissza másztunk az ablakon.

De mivel Kacper még mindig büdös volt, gyorsan fürödni indultunk. Kaceper mindenféle krémet magára kent, amit csak talált fiókokban, majd mikor végeztünk, aludni tértünk.

Az éjszakánk nyugodt volt, hisz tudtuk Hubert megmenekült, másnap azonban iszonyú visításra ébredtem, majd álmosan az ablakhoz siettem. Akkor láttam csak, hogy Hubert visszatért, és apám, anyám egyik szomszéd segítségével épp le vágni készülnek.

– Siessünk, mielőtt még a gyerekek észre veszik. Nagyon hangos ez a disznó. – mondta anyám idegesen

Ekkor apám szólt a férfinak, hogy beledöfheti a kést.

Most Kacper is megjelent mellettem, de én rögtön el takartam szemét.

– Mi az Pawel? Miért takarod el a szemem? – kérdezte kíváncsian

– Ne nézz oda kérlek! – mondtam könnyes szemmel

– Engedj el, látni akarom mi történik.

– Neee! – kiabálta Kacper – Ne öljétek meg!

De túl késő volt Hubert nyakából ömlött a vér. Kacper lerohant az udvarra, én pedig utána siettem. Átöleltük Hubert testét. Még meleg volt és hallottuk a dobogót szívét, de miután az összes vér kiömlött belőle, feladta a küzdelmet.

– Ne haragudj ránk Hubert – mondta zokogva Kacper, majd megsimogatta malacunk fejét, és puszit adott neki

Ezután szomorúan visszamentünk a szobánkba, és csak néztünk magunk elé némán.

Órákkal később anyánk szólt, hogy kész az ebéd, mi pedig lementünk és láttuk, rántott hús van ebédre. Öcsémmel egymásra néztünk, és anyámhoz fordulva, könnyes szemmel így szóltam:

– Anyám, ez itt Hubert?

– Igen fiam. Ő az.

– De tudtad, hogy szeretjük. – mondta Kacper dühösen