A föld mélyén

Helitena

Arozen Haskins

2020

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Lytei 3062. Virradás-szak második harmada, 20.

napfelkelte

Szent ének csendült, visszhangzott tőle az egész templom. A teret fény töltötte be, ahogy a hatalmas, színezett ablakokon beszűrődött. Ezer és ezer ember gyűlt össze a koronázásomra. A papok és papnők imát zengtek a wiohinhoz, a Tizennégy egy emberként kántálta a legszentebb imát, amit valaha is megtaláltak a papok a rüllosi könyvekben.

Három méter hosszú arany parókát, kosszarvakat, ősi arcfestést, lándzsát, szivárványos ruhát és iránytűt kaptam e jeles nap alkalmából. Mindegyik egy-egy wiohát jelképezett. Lassan tizenöt perce álltam egy helyben, teleaggatva mindenféle csecsebecsével, a lábam pedig kezdett elgémberedni, de türelmes voltam. Ezek már az utolsó mondatok, amit a Tizennégy zeng, nemsokára vége, a kezeimbe vésik Zsanse szemeit és akkor már csak a hintómig kell elsétálnom.

Erre készültem egész életemben, gyakorlatilag már az anyaméhben is, és most végre megtörténik. Az apám, az anyám, a testvéreim és mindenki más is erre a feladatra nevelt.

– Ne lássák, hogy gyenge vagy – suttogtam magamnak végső kínomban, amikor éreztem, hogy lábaim menten cserben hagynak. Az igazság az, hogy lassan egy teljes napja álltam, az itt töltött fél órára készülve, de pont ez volt, ami visszaütött. Kimerült voltam, de össze kellett szednem magam.

Szikla vagyok, melyre az egész emberiség támaszkodhat majd. Én vagyok az, akire minden ember számíthat, a legalantasabb és legalázatosabb szolga, akit csak látott ez a világ.

Ősi nyelven búgták éneküket a papok és a papnők, annyira belerévedtek imádságukba, hogy vak szemüket most kifordították, egyszerre hullámoztak minden egyes szóra. Egy röpke másodpercig arra gondoltam, hogy egy pillanat múlva megidézik a legádázabb teremtményt, amit Zsanse valaha is megalkotott.

Észre sem vettem, de a következő pillanatban a Tizennégy elhallgatott, a szent ének abbamaradt és mindenki árgus szemekkel engem figyelt. A Bölcs felemelte két kezét. A Könyörületes, az Alázatos, a Figyelmes, a Leleményes és a Jóakaró elém lépett. Egyikük elvette a lándzsámat és az iránytűmet, ketten lefogtak, ketten pedig egy-egy hihetetlenül éles pengét húztak elő köpönyegük alól.

A szívem ezerrel dobogott a fülemben, szinte reszkettem attól a gondolattól, hogy milyen kínban lesz most részem, de arra gondoltam, mások rosszabbat is átéltek már. Meg kell ezt tennem másokért. A népemért. Egy pillanat múlva már éreztem is, ahogy a pengék hozzáérnek a bőrömhöz és a vésők megkezdik munkájukat.

Mikor a ceremóniáról meséltek nekem, a kiképzőim azt kérték, hogy sikítsak, ha belém vésik a szemeket. Ahogy ezt elmondták, arra gondoltam, nem is lehet olyan borzalmas, ha meg kell rá

kérniük. Azonban amikor ott álltam teljes valómban, az igazság arcon csapott. Velőtrázóan sikíthattam, mert hirtelen az egész teremben síri csönd támadt, csak az én elkínzott sikolyom hallatszott.

A kések olyan mélyen vágtak bele a húsomba, hogy attól féltem, soha életemben nem gyógyul majd fel a seb és ezentúl nem fogok tudni megfogni semmit. Aztán a tőr a csontomat súrolta és újra felsikoltottam. A másodpercek egyre jobban lelassultak, hirtelen úgy éreztem, egy egész világ letűnik egy pillanat alatt, ahogy ott álltam, az Elkan közepén. Mire befejezték a vésést, úgy éreztem, ősszé öregedtem. A hatalmas csarnokban érezhető volt a feszültség és az idegesség. Én mégis

méltóságteljesen ragadtam meg újra Kinasse lándzsáját és Tamsa iránytűjét. Túl fogom élni, jól tudtam. Túl kellett élnem, hiszen erre születtem, engem választott a nép törvényes császárnőjének.

Lassan fordultam meg, nehogy elessek hosszú, szivárványos ruhámban és lezuhanyjak a világ szeme láttára egy 40 fokból álló vörös szőnyeges lépcsőn. Fejemet magasra emeltem. Úgy raktak össze, hogy a fejem elbírja a hatalmas és nehéz kosszarvakat, amelyek koronaként szolgáltak, de ebben a pillanatban elviselhetetlennek éreztem a súlyt. Nem mertem elfordítani a fejem, hogy megnézzem az egybegyűltek arcát, csak előreszegeztem tekintetemet. Egyenesen a hintómra, ami elszállít Serendisbe, Okreinoy fővárosába. Lépésről lépésre haladtam. Lassan, de folyamatosan, hogy a népem ne lássa rajtam gyengeségemet.

Nem szabad megállnod – mondtam magamnak. – Először csak egy lépés előre, aztán jöhet a következő. Mindent szépen a maga idejében.

Alig lehettem tíz méterre a kijárattól, amikor úgy éreztem, a következő pillanatban elhagy az erőm és összeesek, de mint egy mentőöv, ott termett mellettem egy segítő kar. A nővérem volt az, Geilsa. Huncut mosolyával és villódzó, arany szemeivel nézett rám, bátorságra buzdítva.

– Ne lássák, hogy gyenge vagy – suttogta alig hallhatóan és vezetni kezdett.

Teste melege nyugtatóan hatott rám, csakúgy, mint ruhájának susogó hangja, ahogy összeért az enyémmel. Magassarkú cipőjének kopogása lassan alig volt hallható, ahogy az emberek a templom csarnokában egyre hangosabb éljenzésben törtek ki. A nemesek és a szentek tapsoltak és kurjongattak, de nem tudtam eldönteni, hogy engem éltetnek, vagy nővéremet, Geilsát, aki lobbanékony természetéről és önzetlen szívéről volt híres. Köztudottan a nép egyik kedvence volt.

Mások szemében talán ő tűnhetett a megfelelő uralkodónak, de Geilsa sosem vette számításba a következményeket és a közeledő veszélyt. Mindig a szívére hallgatott, és ezért sokszor keserű árat fizetett. Azonban a végletekig hűséges és segítőkész maradt a családunkhoz, a szeretteihez, de leginkább hozzám.

A szőnyeg véget ért, s én azon kaptam magam, hogy felfelé pislogok az előttem várakozó hintóra.

Mélyrózsaszín és arany, Okreinoy színeiben pompázott. Türelmesen és nyugodtan álldogált az Elkan kijárata előtt. Már csak annyit kellett tennem, hogy felküzdöm magam a három lépcsőn és bemászok a kocsiba, de úgy éreztem, nincs hozzá elég erőm. Geilsa erősen fogott még mindig, de nem ülhetett be velem. Oda csak én mehettem.

Mély levegőt vettem és gyorsan felpattantam a hintóra. Gyorsan, mielőtt újra elszédülnék a fájdalomtól és szégyenteljesen kiterülnék a földön. Amint bezáródott mögöttem az ajtó, megszűntek az éljenző kiáltások, sötét lett és csend. Mintegy védőburokként vett körbe a párnázott belső tér.

Vártam néhány percet, amíg hatalmas hintóm elindult, s csak azután dobtam le magam a padlóra a bőrülésről. Szivárványos ruhám szinte leolvadt rólam a hőségben, amit testem bocsátott ki. Rátapadt telt és edzett alakomra, ahogy az izzadságcseppek egyre csak gyarapodtak bőrömön.

Nem érdekelt semmi és senki, az órákig tartó utazásom alatt nem szándékoztam ebben a hacukában szenvedni, ezért letéptem magamról és elhajítottam a hosszú bőrülésre. Elég teher volt számomra nehéz kosszarvam. Visszafeküdtem a hintó padlójára és a hátamra fordultam. Meztelen voltam és végtelenül boldog. Azon kaptam magam, hogy a fülke tetejét szuggerálom és úgy vigyorgok, mintha maga Mazölsa lenne a szeretőm. Mérhetetlenül boldog voltam és felszabadult.

Erre vártam és készültem egész életemben. És most, huszonnégy év után végre megtörtént. Én voltam Okreinoy császárnője. A hazámé, melyet oly szenvedéllyel szerettem.

Felemeltem vértől vöröslő tenyereimet, hogy jobban szemügyre vegyem. Nem lehet elmondani a

Tizennégyről, hogy olyan gyakran koronáznának uralkodókat, de elképesztően ügyesen véstek szemet. Valóságos mesterművek néztek vissza rám. Zsanse szemei vigyáztak lelkemre és figyelték utamat. Felöltöztethetnek nevetséges hacukákba, rám aggathatnak ezernyi ékszert és befújhatnak a legdrágább parfümmel is, de egy dolog biztos volt: Zsanse tudta, ki vagyok. Őt nem tévesztették meg a fejedelmi színek, a pompázatos drágakövek, sem a mennyei illatok, mert ő tudta, hogy mélyen legbelül ki vagyok. Egy fiatal és tapasztalatlan leány, akinek fogalma sincs, hogy mégis mihez kezdjen ezután. Tetszett vagy sem, most nekem kellett kézbe vennem az államügyeket, nekem kellett a politika fejének, az országom vezérének és a seregem parancsnokának lenni. Egyszerre kellett uralkodónak, harcosnak, politikusnak és a wiohin kegyeltjének lennem. Szinte már úgy tűnt, hogy túl sok teher ez egy huszonnégy éves lánynak, de én mégis bátran és elhivatottan néztem szembe azzal, ami következik.

Azon kaptam magam, hogy szemhéjam ólomként nehezedik a szememre. Hosszú órákon keresztül fogok még utazni. Úgy gondoltam, rám fér egy kis pihenés a megpróbáltatások után, ezért álomra hajtottam a fejem, és hagytam, hogy a hintó lassú zötykölődése elaltasson, miközben édes magányban véreztem a padlón, boldogan és fáradtan.

***

Mire felébredtem, a hintó már a levegőben hasított. Komótosan felemeltem nehéz szarvaimat és óvatosan kilestem az ablakon, de még magasan a levegőben voltunk. Úgy döntöttem, kiélvezem a repülés édes ízét és lehúztam a hintóm ablakát. Kezeimet a könyöklőn nyugtattam, majd óvatosan a fejemet is lehajtottam, nehogy a nehéz kosszarvak kibillentsék.

Jó ideig csak csodáltam a Donau-óceán végtelen és rettenthetetlen mélységét. A parttól néhány száz kilométerre feküdt Okreinoy legnagyszerűbb helye, maga a főváros, Serendis, s itt állt Syandene, az uralkodói palota. Gyerekkoromban sokat álmodoztam a kastély fényűző termeiről és kényeztető ellátásáról, de most, ahogy megállíthatatlan iramban közeledtem felé, valahogy elbizonytalanodtam. A probléma csak az volt, hogy innen már nem volt visszaút. Egész eddigi életemben azért tanultam, edzettem és szenvedtem, hogy császárnő lehessek és most elérkezett ez a pillanat. Eljött az én időm, hogy ragyoghassak és megmutathassam, mire vagyok képes. Erre voltam hivatott. Semmi máshoz nem értettem. Arra képeztek ki, hogy egy országot vezessek. Méghozzá egy életen keresztül.

Eltelhetett néhány perc, mire megpillantottam Okreinoy fehér homokos partjait. A vízben és a homokban emberek százai gyülekeztek. Gyanítottam, azért, hogy engem lássanak elsüvíteni a fejük felett. Örömmel üdvözöltem volna őket, de ahhoz sürgősen magamra kellett kapnom valamit.

Mégsem hajolhatok ki fedetlen keblekkel a kocsiból. Nem lenne szerencsés így kezdeni uralkodásom első napját.

Villám gyorsasággal ugrottam a hintó elektronikus berendezéseit irányító főpanelhez, és vértől mocskos ujjaimmal böngésztem magamnak egy öltözéket, amit könnyen fel tudott applikálni rám a gépezet, illett az arcfestésemhez, és még elegáns is volt. Hatalmas kosszarvam és hosszú, arany hajam nagyban megnehezítette a dolgomat, de a szuperokos, hightech hintónak köszönhetően pillanatok alatt rajtam is volt a könnyed ruha. Pont időben hajoltam ki az ablakon.

A tömeg egy emberként tombolt, ahogy megjelentem az ablakban és integetni kezdtem. Vakuk villantak és éljenző kiáltások harsantak. Úgy éreztem, a mellkasom mindjárt szétrobban az örömtől és a büszkeségtől. Engem éltettek, pedig még nem is tettem értük semmit. Csak remélni tudtam, hogy jövendőbeli döntéseim hatására is ez az arckifejezés ül majd az arcukra. Öröm és megnyugvás.

Elhaladtunk a part mellett, Detrenot kikötővárosa felé. Már messziről megcsapott a város két elsőszámú importcikkének illata, a friss hal és az olívabogyó mennyei aromája. A település lenyűgöző

látványt nyújtott a magasból. A három nagyobb dombra épült város lehetett ezer éves is, de a lakói mindig is vigyáztak rá. Ápolták és gondozták, így évszázadok múlva is derűsen állt a helyén. Fehér falai ugyan már nem voltak olyan makulátlanok, mint egykor, de vidám, színes háztetői mindig mosolyra késztették az embert. Békés város volt, sosem vett részt semmilyen háborúban vagy csatában, hű maradt elvéhez, miszerint az erőszak csak erőszakot szül. Valamilyen okból kifolyólag ezt a többi város és kontinens tiszteletben tartotta. Talán azért kerülték el a szélsőséges csaták, mert kívül esett a hadjáratokon. Elhelyezkedése elég hálás volt: egy félsziget legkülsőbb pontján volt megtalálható, három dombbal védve a szárazföld felől. Meglehet, egész Okreinoyban nem volt ilyen biztonságos hely.

Emlékszem, ahogy kiskoromban a partokon futkorásztam és a testvéreimmel Mazölsa köveit játszottunk. Köveket kellett gyűjtenünk, majd közösen megegyeztünk, hogy ki találta meg a legszebbet. Aznap ő lehetett az uralkodó, a többiek pedig különféle fontos pozíciókat töltöttek be.

Hogy milyen posztot kaptunk, az döntötte el, hogy mekkora és mennyi követ gyűjtöttünk.

Legtöbbször Geilsa lett az uralkodó, hiszen szépérzéke és éles látása szinte legyőzhetetlenné tette.

Geilsa legfőbb tanácsadója aztán Eirsem lett, aki mindig a legnagyobb köveket hordta össze. Mindig is harcias és heves természete volt, ez már gyerekkorunkban is megmutatkozott. Eifemre és Eirkei voltak általában a harcosok, akik Geilsát védték, s végül én, a legkisebb, Lytei, hisz alig értettem a játék lényegét, de mindig örömmel töltöttem egy kis időt féltestvéreimmel. Én voltam a kis papnő, aki Kinasséhez imádkozott, hogy harcosainknak erőt adjon, Tamsához, hogy uralkodónkat ravaszsággal áldja meg és Zsanséhez, hogy mindeközben óvja lelkünket. Volt, hogy csatába indultunk a Slise testvérek ellen, akik ugyan csak négyen voltak, de sokkal idősebbek és érettebben taktikáztak.

Volt olyan is, amikor fontos állami ügyekben kellett dűlőre jutnunk és meggyőznünk az aznapi uralkodót, hogy a mi pártunkra álljon. A nap végén aztán az uralkodó átnyújtotta a győztes kavicsot leghűségesebb alattvalójának. Ezeket a köveket a mai napig féltve őrizzük. Legszívesebben most is azokat szorongattam volna, hogy valahogy lecsillapítsam magam, de ez most lehetetlennek tűnt. A köveim a leizeni átmeneti otthonomban voltak, ahol a kiképzés alatt laktam. Én pedig jelenleg egyenesen Okreinoy felé tartottam.

Két éve nem léptem a hazám területére s emiatt a szívem oly’ csillapíthatatlanul sajgott, mintha egy nyílhegy fúródott volna belé. Most jöttem csak rá, mennyire hiányzott ez a hely, hogy milyen honvágy gyötört. Könny szökött a szemembe, ahogy néztem a végeláthatatlan tájat. Végre hazatértem. Annyi távol töltött év után végre hazaértem.

A hintó végül elsuhant Detrenot felett, majd maga mögött hagyta azt. Fejemet az ablak szélén pihentettem, elmerültem a naplemente szépségében. A szél erősen az arcomba fújt, de egyáltalán nem bántam. Ez most a boldogság pillanata volt és egy kis szellő nem ronthatta el ezt a felemelő

érzést. Így csak lehunytam a szemem, hogy ne könnyezzek. Dudorászni kezdtem egy régi dalocskát, amit kicsiként anyám énekelt nekem, mielőtt elaludtam. Ez volt a legerősebb emlékem, ami ide kötött. Szinte minden éjjel erre a dallamra aludtam el egészen tinédzser korom elejéig és addig is erőszeretettel énekelgettem a testvéreim társaságában. Ez a dal volt számomra gyerekkorom szimbóluma.

Fogalmam sem volt, mennyi idő telhetett el így, de legalább tízszer elénekeltem a dalt. Mikor újra felnyitottam a szemem, már este volt. Sötétség fedte a tájat. Nyugalom telepedett az erdőre és a szélénél elhelyezkedő apró szántóföldekre. Már nem csiripeltek a madarak, álomra hajtották a fejüket, hogy másnap újra derűs dalokkal örvendeztessék meg az erdő lakóit és a vándorokat, akik a rengeteg mélyén bóklásznak.

A hintó valamivel lassabban suhant most az égen, így menetiránynak fordítottam a fejem és abban a pillanatban megláttam a horizonton Okreinoy hatalmas fővárosának ragyogó fényeit. Ez csak egyet jelenthetett. Leszállunk, hogy az utcákon végighaladva integethessek a népemnek. A népemnek, akit már évek óta nem láttam.

Iparkodva megigazítottam a hajam és az öltözékemet, összehajtottam szivárványos ruhámat, amit semmivel sem törődve szinte letéptem magamról az utam elején. Mire ezzel kész lettem, már csak pár méterre lehettünk a földtől, így felhúztam az ablakot, amin keresztül eddig csodáltam a tájat, és méltóságteljesen elhelyezkedtem a hintó leghátsó ülésén, hogy onnan köszönthessem újdonsült alattvalóimat.

Pár másodperc múlva landoltunk. Fojtott éljenzés és tapsvihar szűrődött be a kocsiba. Egészen izgatott lettem a hangokat hallva. Mély levegőt vettem, és lehúztam a hátsó ablakot, hogy jobban szemügyre vehessem az utcán álló embereket. Az arcok, ha lehetséges volt, csak még inkább kivirultak, mikor megpillantottak. Először zavarba jöttem, de gyorsan hozzá tudtam szokni a kivételes alkalom keltette jókedvhez. Bár, ha jobban belegondolok, az ováció szó alkalmasabb lenne.

Ha nem lettek volna őrök és korlátok, az emberek elárasztották volna a kocsi útját, engem pedig nagy valószínűséggel kiragadtak volna a járműből.

A zsivaj egyre nagyobb lett, ezért úgy döntöttem, itt az ideje lehúzni a tetőt, és nyitott kocsit varázsolni a hintóból. Egy gombnyomás és egy pillanat múlva csak a szabad ég volt a fejem fölött. A tömeg őrjöngött. Csaknem átszakították a kordonokat. Teljesen felbátorodva húztam ki magam, hogy mindenki jól láthasson, miközben integetek az embereknek. Néhány arc megrökönyödve nézte a saját véremtől mocskos kezeimet, de a legtöbbjüket ez nem zavarta. Tudták, hogy ez a ceremónia egy igen fontos része. Sokan virágokat, plüssöket, nekem szánt leveleket és különféle értéktárgyakat dobáltak felém. Volt néhány zavarbaejtő, személyes tárgy köztük, de ezekkel nem foglalkoztam. Sok ajándék a kocsi belsejében kötött ki. Mire az út végére értünk, valóságos káosz uralkodott az üléseken és a padlón. A több száz méteres út alatt volt is egy kis idő összegyűjteni őket.

Legtöbbjük már használhatatlan volt vagy meglehetősen furcsa, de úgy döntöttem, a többi tárgyat megtartom. Örök emlékül fognak szolgálni a koronázásom napjáról.

A hosszadalmas városi út után egy elhagyatott, kikövezett útra tértünk, ami a távolban fénylő

palota felé vezetett. Aprócska pont volt ugyan innen, de tudtam, hogy a lélegzetem is el fog állni, ha odaérünk. Rengeteg képet láttam már a neten, ahol különböző perspektívákkal és fényviszonyokkal próbálták különlegessé tenni a már önmagában csodálatos kastélyt, több-kevesebb sikerrel. De még sosem volt lehetőségem teljes nagyságában megtapasztalni fényűző nagyságát. A bolygó második legnagyobb épületeként az egyik legnagyobb látványosságnak számított.

Izgatottan vártam, hogy odaérjünk, alig tudtam a fenekemen ülni. Hihetetlenül hosszú és kimerítő

volt ez a nap, nem mellesleg pedig elég későre járt, de bennem csak úgy pezsgett az energia. Alig vártam, hogy újra láthassam Eirsemet és Eirkei-t. Hónapok óta nem hallottam felőlük semmit és ez mélységesen elszomorított. Az elmúlt két évben többször is szerettem volna beszélni velük, de apánk megtiltotta nekem és nekik is, hogy bármilyen úton kapcsolatot létesítsünk egymással. Eirsem ugyanis Okreinoy seregének fontos tisztje volt, továbbá az elmúlt egy évben a palota háziőrségének parancsnokává lépett elő, Eirkei pedig diplomataként élte az életét. Apám ennél fogva semmiképpen nem akarta, hogy valaki felhasználja ellenem ezeket a kapcsolatokat és bármi a megválasztásom útjába álljon, így hanyagolnom kellett a kapcsolatomat testvéreim felével. Az utolsó egy évben pedig, amit a táborban töltöttem, teljesen elvágtak a külvilágtól. Egyetlen vigaszom, Geilsa a leizeni tábor első évében velem lehetett, de ahogy a képzetlen jelöltek kiestek az első év után, minden kísérőnek távoznia kellett. Így Geilsa kénytelen volt otthagyni egyedül.

A jármű megállt egy pillanatra. Nem bírtam ki, felálltam egy kicsit, hogy jobban lássam, mi történik. A palota három méter magas, kovácsoltvas, árammal ellátott kerítése kilométeres hosszúságban nyúlt el a kastély területe körül, mintegy elrettentésül szolgálva azoknak, akik illetéktelenül be akarnának osonni. A főbejárat kapuja csaknem öt méter magas lehetett, tetején virágos díszítéssel és egy hatalmas, lilán izzó tisandum kővel. Hogy igazi volt-e vagy csak valami jól sikerült utánzat, nem tudtam eldönteni.

A kapu lassan kinyílt, a nyolc fegyveres őr pedig, akik a bejáratot őrizték, tisztelegve állt meg az út két szélén. Mosolyogva figyeltem meg mindegyik arcát és igyekeztem jól az eszembe vésni, hátha később még alkalmam lesz találkozni velük.

Már a kastély kertje is pompázatos volt. A macskaköves utat cseresznyefák övezték, amiket génmanipuláltak, hogy mindig virágozzanak. A fák mögötti végeláthatatlan téren hosszú

sétálóutcákat vettem észre, vas boltívekre felfutattott futónövényekkel és rózsabokrokkal szegélyezve. A fákon aprócska fészkek tobzódtak, bennük álmos madárkákkal. Mókusok futkorásztak a fatörzseken és sündisznók szaglásztak a földön. Mindenhol élet, szépség és harmónia köszönt vissza rám, pedig ez csak egy palota kertje volt.

Annyira elmerültem a liget csodálatában, hogy észre se vettem, hogy a kocsi bekanyarodik és végleg megáll. Felpillantottam és a szemem elé tárulkozott Syandene fényűző nagysága. A boltíves előtér és sétány hosszan elnyújtózott. A háttérben pedig ott volt ő, a kupolás citadella, az otthonom az elkövetkezendő évekre, s talán életem végéig.

Az előtérben egy elegáns férfiú állt, feltehetőleg korombeli. Szőke haja gondosan be volt állítva, csintalan mosolya büszkeségről árulkodott. Fehér kesztyűs kezében egy mappát tartott. Mögötte két szolgálólány és újabb hat fegyveres őr várakozott.

Vettem egy mély levegőt és felöltöttem legmeggyőzőbb, tekintélyt parancsoló arcomat. A sofőröm kinyitotta a hintó ajtaját én pedig véres kezeimmel kissé felhúztam többrétegű szoknyámat és kiszálltam a kocsiból. Az elegánsan öltözött személy meghajolt, majd a két lány is követte őt. Az őrök csak haptákba vágták magukat. Mikor végeztek a protokoll szerint megkívánt tiszteletadással, a két szolgáló fejét lehajtva elsietett a kocsi felé, minden bizonnyal azért, hogy rendbe tegyék.

– Hessenan, Helitena! – köszöntött az öltönyös ember az ősi nyelven. – Nagy öröm számunkra, hogy épen megérkezett Syandene-be. Engedje meg, hogy bemutatkozzak! A nevem Sir Snyder Foom Wyndham. Kegyed főtitkára vagyok. Engem bíztak meg felséged körbevezetésével.

– Örülök, hogy megismerhetem, Sir Wyndham – mosolyodtam el óvatosan.

Sir Wyndham barátságosnak nézett ki, de ez egy császári udvar volt, tele korrupt és hataloméhes, gerinctelen emberrel és áskálódó patkánnyal. Pozitív értelemben sem akartam előítéletes lenni. Ha valamire megtanított anyám, az az volt, hogy nem bízhatok senkiben, csakis a megérzéseimben. Nem hagyhatom, hogy mások becsapjanak a megjelenésükkel. Nem egyszer tapasztaltam meg saját bőrömön, milyen következményei van annak, ha a rossz emberekben bízol meg.

– Kérem – bicentettem alig észrevehetően, hogy kezdjen bele a körbevezetésbe. Még ha akartam sem tudtam volna hatalmas kosszarvaim miatt nagyobbat bólintani. Ha túlságosan előre vagy hátra döntöttem volna a fejemet, nem tudtam volna megtartani a súly miatt.

Ez nem egy egyszerű korona volt, ami ilyen esetben csak szimplán leesett volna a fejemről, magával rántva több méter hosszú szőke parókámat. Gyakorlati időm alatt többször is előrebillent a fejem a nehezék miatt. Ilyenkor előreestem, és képtelen voltam felemelni a fejemet a padlóról. Két,

de legalább egy ember segítsége kellett, hogy újra lábra tudjak állni, ugyanis a kosszarvakat erősen a fejemhez rögzítették, ami azt jelentette, hogy nem lehetett csak úgy, egy hirtelen meggondolásból lekapni a fejemről. Segédek kellettek, akik gyakorlatilag leoperálták a fejbőrömről a többkilós

„koronámat”. Hosszú és fáradalmas edzést követően azonban én is képes lettem megtartani és felemelni uralkodói terhemet. Akárhogy is, nem akartam megkockáztatni, hogy esetleg nem lesz elég erős a nyakam ahhoz, hogy megtartsa a fejem egy hevesebb bólintást kísérve, és a földön fetrengve kelljen visszaszenvednem magam álló helyzetbe. Meg kellett őriznem a méltóságomat minden áron, hiszen az volt a pajzsom. Ha azt elvesztem, legyek akármilyen jó harcos és taktikus, elvesztem.

A palotába vezető utat két aprócska patak kísérte oldalt, amitől sokkal természetesebb hatása lett a sétánynak. Az oszlopokra borostyánt futattak, a boltíves, négy méter széles útnak pedig szívmelengető hatást kölcsönzött az azokon elhelyezett fáklyák sokasága. Sir Wyndham és a hat őr kíséretében lépkedtem tovább, rácsodálkozva minden apró kis részletre, amit csak felfedeztem. És akkor... Akkor elém tárult Syandene igazi nagysága.

Tíz méter magas aranyozott kapu, kézzel csiszolt, fehér, márvány lépcsőzet és falak, ameddig a szem ellát. Gigászi ablakok, az üvegbetétek pedig mintha szitakötők szárnyaiból készültek volna.

Döbbenten csodáltam a főbejárat festői látványát. Egy tapodtat sem tudtam mozdulni, annyira letaglózott.

– Asszonyom! – szólt Sir Wyndham, hogy kizökkentsen a csodálkozásomból. – Talán továbbmehetnénk – javasolta egy bátorító arckifejezéssel.

– Hogyne! Ne haragudjon, csak életemben nem láttam ilyen gyönyörű dolgot – vallottam be kicsit kínosan. Követtem őt a félkör alakú lépcsőn felfelé, ügyelve arra, hogy ne essek el.

A kapu kinyílt, mi pedig beléphettünk az apró fényfüzérekkel díszített előcsarnokba. Habár a füzér Anson-Daire isten jelképe volt, mások is előszeretettel használták belső díszítésre a hangulata miatt. Okreinoy császársága azonban a Rüllos hat wiohájában hitt, nem pedig Anson-Daire istenben.

Mindenesetre egy biztos volt: engem lenyűgöztek a középen összefutó láncok. Így még szélesebbnek tűnt a kupolás csarnok.

A kapuval szemben egy hatalmas fehér gránit lépcső állt, ami valószínűleg további tágas helyekre vezetett. Jobbra és balra is nyílt egy-egy folyosó. Körben magasra nyúló, lekerekített tetejű

ablakokon át lehetett kilesni a nyugodt kertre vagy egy bál alkalmával az érkező vendégsereget figyelni, ahogy egymás után közelednek az előcsarnok felé.

Más nem volt. Se bútorok, se festmények. Egy kihalt helyiség volt és ez valamelyest elbizonytalanított. Hol vannak az emberek? Hol van a sürgés-forgás? Hát egyedül kell majd tengődnöm ebben a gigantikus fellegvárban?

A bizonytalanság, ami elfogott a kocsiban, ijesztő gondolatokkal kísérve tért vissza.

– Mit óhajt megnézni először, asszonyom? – fordult szembe velem Sir Wyndham, ezzel kiragadva aggasztó gondolatmenetemből. Tágra nyílt szemmel meredt rám. Megilletődve hátrapillantottam az őrökre, mintha csak tőlük várnám a választ, de azok nem mozdultak egy tapodtat sem, még a szemük sem rebbent. Mintha szobrok lettek volna. Élettelen, mogorva szobrok.

– Nos, ami azt illeti, órákig véres kézzel utaztam, szóval azt hiszem, az lenne a legokosabb, ha először az orvosiba mennék, hogy kitisztítsák a sebeimet – mutattam fel tenyeremet, amiből legalább már nem szivárgott vér, de még így is elég undorító látványt nyújtott azzal, hogy vastag rétegben rászáradt a bőrömre. Az pedig, hogy a felkaromat is vörös foltok pöttyözték, csak még inkább

visszataszítóvá tette megjelenésemet.

Sir Wyndham a karomat látván kissé hátratántorodott, sőt még az arcizmai is megrezdültek, de hamar visszavedlett bátorító megjelenésébe, és mosolyogva bólintott. Elindult jobbra, az egyik folyosó felé. Csak egy pillanatra lankadt a figyelmem, de mire észbe kaptam, Sir Wyndham már árkon-bokron túl volt. Gyorsan utol kellett érnem, mert vagy nem érdekelte, hogy nem megyek utána, vagy csak nem vette észre, de már be is fordult valahol, ezért sietnem kellett. Nem is kellett sokat keringenem, mire megtaláltam és beértem a főtitkáromat, már meg is érkeztünk az orvosi ajtajához. Összeszedtem magam gyerekes bizonytalanságom után és uralkodóhoz méltó nyugalommal léptem be.

A csontszín kövekből készült terem ugyancsak kör alakban épült fel. A kórteremből sok apró

bokszszerű szobácska nyílt, bennük ágyakkal. Szemben az orvosok és nővérek körlete helyezkedett el. Jobbra egy zárt ajtó, gyönyörűen kifaragva.

Ahogy a kórteremben sürgő nővérek megláttak, fejemen a hatalmas kosszarvakkal, hajlongva közelítettek felém. Miután illendően köszöntöttek, megmutattam sebes kezemet. Leültettek egy kényelmes fotelbe és kitisztították a vésetet. Pillanatok alatt el is készültek, és miután gézzel körbetekerték a tenyereimet, már indulhattam is. Jó érzés volt, hogy újra tiszta volt a kezem. Kicsit csípett a géz sebembe lógó anyaga, de gyorsan túltettem magam a kellemetlen érzésen, és kilépve az orvosiból Sir Wyndham felé fordultam.

– Köszönöm, hogy elhozott ide. Igazán frissítő megint tiszta kezekkel járkálni. Azt hiszem, most már hivatalosan is elkezdhetjük a körbevezetést – mosolyogtam kicsit bátrabban, mint egy fél órával ezelőtt.

– Attól tartok, asszonyom, hogy az idő sürget minket. Ma még megmutatom önnek a lakosztályát természetesen, de másfél órán belül kezdődik egy szűk körű lakodalom. Ez még nem a hivatalos köszöntő ünnepsége lesz, de is legalább ugyanolyan fontos – magyarázott Sir Wyndham vadul. Teljes beleéléssel mutogatott. Annyira, hogy erőlködnöm kellett, nehogy elnevessem magam. Sir Wyndham pontosnak és szörnyen rendszeretőnek bizonyult, ahogy beszélni hallotta az ember, de nem lehetett haragudni rá. Nem volt morcos vagy unott, sokkal inkább izgatott és elhivatott.

– Hálás lennék, ha végre levehetném ezt az átkozott hacukát a fejemről – néztem beleegyezően, aminek a hatására Sir Wyndham láthatóan lenyugodott. Alig észrevehetően kifújta az eddig bent tartott levegőjét, és egy bólintást követve újra elindult.

Cipője kopogását visszaverték a falak és a meztelen padló, s nyugtató hangként kísért az utamon, egyenesen a lakosztályomhoz. Hamarosan visszaértünk oda, ahonnan indultunk, a hatalmas előcsarnokba, de ezúttal a lépcső felé vettük az irányt. Izgatottan szedtem a lépcsőfokokat, követve Sir Wyndham lépteit. A kíváncsiságom nem hagyott nyugodni, az egész olyan volt, mint egy mese.

Geilsa mindig is hercegnőkről és nemes hölgyekről regélt nekem, mikor kicsi voltam. Imádtam a csodálatos elemekkel teletűzdelt történeteit hallgatni, és most végre én is úgy éreztem magam, mint a meséiben megelevenedett úrihölgyek.

Nem kellett sokáig gyalogolnunk, hogy elérjük a kastély egyik távolabbi szárnyát, ami csakis az enyém volt. Az egész. Alig hittem a szememnek, amikor megpillantottam a palota ezen igen kivételes részét, ami nem hideg és halvány árnyalatokban pompázott: minden Okreinoy színeiben tündökölt. A sötét fukszia és az arany meglepően jól harmonizált egymással. Tekintélyt parancsoló és elegáns, mégis finom és visszafogott.

– Ez az enyém? – képedtem el. Egy pillanat alatt eltűnt az uralkodó, akinek kellett volna lennem.

Helyette kikukucskált titkos zugából az igazi énem, akit mindig lenyűgöztek az ilyesmik. Óvatosan kezdtem tipegni az arany színű mohani szőnyegen, rácsodálkozva a folyosó teljes szépségére. Tőlem jobbra méretes ablakokból lehetett rálátni a kert egy részére, míg balra többnyire az elődeim mellszobra vagy esetenként egy-egy festmény díszelgett a falon. Aztán a folyosó egy ajtóba torkollott. Nehéz fából készült, kétszárnyas ajtó volt, lapján az okreinoyi címerrel: arany és fukszia mezőben egy mérges anyamedve feje. Elállt a lélegzetem is. Nem mertem hozzáérni, nehogy felsértsem most is remegő kezemmel a fantasztikus munkát, de Sir Wyndham noszogatására belöktem magam előtt az öreg ajtót.

Egy előszobában találtam magam, amiből három újabb szoba nyílt. Előttem egy óriási nappali vált láthatóvá, de ezt későbbre hagytam. Először a bal oldali szobába siettem.

Bent egy lélegzetelállító íróasztal állt. Nehéz mokani fából készülhetett, ahogy elnéztem.

Odaléptem hozzá, hogy jobban szemügyre vehessem. Lágyan megsimítottam a szinte még mindig lélegző fát. Úgy éreztem, beszippant az anyag. Tökéletes volt. Kétoldalt fiókokból álló lábakon állt.

Az asztal akkora volt, hogy könnyedén elfért a tetején egy számítógép és bőven volt helyem arra is, hogy dokumentumokat nézzek át vagy jegyzeteljek. Az egész akkora volt, mint két normális íróasztal összetolva. Az asztal mögött egy könnyed és kényelmes fukszia színű szék várt arra, hogy valaki helyet foglaljon benne. A legjobbak akkor is az ablakok voltak, amelyek az íróasztal mögötti falat majdnem teljesen elfoglalták. Nappal csak úgy áradhatott be rajta a fény. Sir Wyndham látván, hogy teljesen elvarázsolt a munkaasztalom, észbe kapott, és tovább mutogatta a többi fontos apróságot is.

Többek között, hogy az asztal bal lábánál, az asztallap alatt megtalálható egy aprócska gomb, amit megnyomva másodperceken belül megérkezik az őrségem, harckészültségben. Ezen kívül megmutatta a fiókok rejtett alját és a széfet is, amely a jobb oldali láb belsejében volt. Ehhez ugyan be kellett másznom az asztallap alá és gondosan leoperálni a láb oldalát, de egyszer talán még hasznos lehet.

– A folyosóról nyíló bejárat az én irodámba vezet, így mindig felséged közelében lehetek, ugyanakkor nem zavarom kegyed nyugalmát – tájékoztatott Sir Wyndham az ajtó elé állva. – A másik ajtó pedig, ami az asztalától balra helyezkedik el, az ön személyes könyvtárába vezet.

A szemem mintha kötelezően felcsillant volna a könyvtár hallatán. Ezt a főtitkárom is láthatta, de ahelyett, hogy hagyta volna, hogy benyissak oda, inkább visszafelé terelt. Mintha tudta volna, hogy ha egyszer beszabadulok egy könyvtárba, sokáig mozdítani se lehet.

– Az irodájával szembeni ajtó az étkezőbe nyílik, de a terem alkalmas vendégfogadásra is, ha esetleg a nappaliját túl személyesnek találná erre a célra – mosolygott kissé erőltetetten a férfi.

Látszott rajta, hogy már szívesen túl lenne a körbevezetésen.

Értettem a jeleket, ezért hátat fordítottam a könyveknek, s inkább a nappali felé vettem az irányt.

A plafonról két kicsi és egy nagyobb méretű csillár lógott le. Alattuk helyezkedett el egy takaros kályha, körülötte két dívány és két fotel, középen egy dohányzóasztal. A szoba többi részén ugyanilyen fotelek voltak elrendezve, de volt egy aprócska íróasztal is, a sarokban pedig három könyvespolc, amelyek kétszer olyan magasak és háromszor olyan szélesek voltak, mint én. Nem tudtam betelni a látvánnyal, de a szoba másik végében még volt egy ajtó. Izgatottan pillantottam a mögöttem álló Sir Wyndhamre, majd megindultam az ajtó felé. A főtitkárom intett az őröknek, hogy innentől már nem szükséges a jelenlétük, hiszen itt már nem eshet semmi bajom.

Viharként robbantam be a következő ajtón. Alig vártam, hogy megpillanthassam, mit találok a

következő mögött és az azutáni mögött. Úgy éreztem magam, mint egy kisgyerek a játszótéren. Egy hatalmas játszótéren, ami egyedül csak az övé volt. Nem hittem volna, hogy mindezek után képes lennék még jobban ledöbbenni, hiszen ehhez a lakosztályhoz foghatót még sosem láttam, de tévedtem. Szóhoz sem jutottam, csak álltam ott, arra várva, hogy valaki felébresszen ebből a meseszép álomból.

– Reshma és Hephzibah, az öltöztetőlányai majd segítenek az alkalomhoz megfelelő ruhát választani. A vacsora egy óra múlva kezdődik, én háromnegyed óra múlva itt fogom önt várni, asszonyom – mondta kedvesen Sir Wyndham, majd egy lenge meghajlást követően otthagyott a csodálatommal.

Siobhan 3062. Virradás-szak második harmada, 21.

napfelkelte

Sistergő hangok siklanak el a fülem mellett, ahogy egy láthatatlan erő próbálja visszahúzni a szellemek megfoghatatlan testét. Sikolyok és keserű kiáltások visszhangoznak. Az arcok egyszer kisimulnak, máskor elnyúlva bámulnak rám. Egyre csak közelednek, érdeklődve vizsgálnak. Rég nem láttak már hozzám hasonlót. Száz és ezer éve sodródnak a végtelen és szürke réten, melyet sötétkék, majdnem fekete égbolt fed le. Egy nő elmosódott kezével felém nyúl. Elmosolyodok, és én is felé nyújtom kezem, de még mielőtt megérinthetném, ő hirtelen megmerevedik. Hatalmas, vastag és göcsörtös szarvak nőnek ki a fejéből, a teste megnyúlik és tíz méter magasra nő. Rémesen mély hangja idegenül hangzik az elnyűtt ordítások sokaságában. Nevetése oly sötét, akár az óceán mélyének bugyra.

Felnyitottam szememet. Az éjszaka ölelő feketesége szinte lehetetlenné tette, hogy lássak, de a szemem azonnal hozzászokott a majdnem vaksötéthez.

Egy másodperc múlva olyan éber lettem, hogy képtelen voltam visszaaludni. Az órámra pillantottam. Öt óra harmincnégy perc. Alig húsz perce hajtottam álomra a fejem. Még így is szinte egyéni rekordnak számít.

Elhatároztam, hogy az éjszaka maradék részét kint töltöm Mazölsa melegében. Kinyitottam az erkélyre nyíló ajtómat, hogy beülhessek az odúmba. Habár nem fáztam, azért betakartam magam egy pléddel és a szél lágy ölelésében nézegettem az alvó város apró mozzanatait. Csaknem háromszáz méter magasról figyeltem az elveszett autók csavargását, a sietős siklók halk robaját és a részeg emberek bukdácsolását az utcákon, melyek mélyen alattam húzódtak.

A mélység, avagy tengerek wiohája, Tülse éjszakáról éjszakára hozzám szól. Lát engem. Nem mindig szentel rám időt, de biztosra veszem, hogy tudja, ki vagyok. Születésem óta tisztában van vele. Beszél hozzám, szórakozik velem. Gyakran azonban jobb dolga akad, és az ilyen alkalmakkor nem foglalkozik velem. Az, hogy próbál közölni velem valamit, egyáltalán nem szokott zavarni. De ez most valahogy más érzés volt. Leginkább békésen és nyugodtan szokott közeledni felém, de ezúttal ideges és fenyegető volt. Teljesen kifordult magából.

A hideg mélység után, ami az álmaimban ért, mindig kijövök a teraszomra, ami majdnem akkora, mint a szobám. Tamsa szelének simogatása megnyugtat, Mazölsa hegyeinek melege, amely körbeveszi a várost, megvéd rideg látomásaimtól.

Éppen le akartam hunyni szemeimet, hogy visszaemlékezzek az álmomra, amikor a város összes kutyája egyszerre kezdett ugatni. Vad csaholásba kezdtek. Mocorogni kezdtem a helyemen, azon gondolkodtam, felálljak-e, hogy megnézzem, mi okozza ezt a nagy zavargást.

Néhány másodperccel később egy éktelenül recsegő hang kiragadott a nyugalmamból. Olyan fülsüketítő volt, hogy kénytelen voltam befogni a fülemet. Az egész olyan volt, mintha földrengés lett volna. De a hang... Az inkább olyan volt, mint amikor kettétörnek valamit. Hirtelen csönd lett, olyan, amit még soha életemben nem tapasztaltam. A járművek megálltak, a kószáló emberek elhallgattak.

Az állatok megrémülve, csendben kucorogtak a helyükön. Rettegtek. Még a szél is elállt, s mintha egy pillanatra a magasság ellenére is megfagyott volna minden. Mintha egy pillanatra meghalt volna a város. Vérfagyasztó, síri csönd telepedett mindenre.

Lassan felálltam az odúmból és a korlátok felé lépkedtem, hogy teljes rálátást nyerjek az utcákra.

Semmi és senki nem mozdult, mintha attól tartottak volna, hogy megnyílik a föld és elnyel minden szépet és jót, amit valaha ismertek.

Aztán egy pillanat múlva újraindult minden, a város alapzaja újra felcsendült, és most olyan hangerővel hasított keresztül a levegőn, hogy ijedtemben felugrottam.

– Semmi baj. Csak véletlen egybeesés – suttogtam magamnak nyugtatóan. Szerettem volna azt hinni, hogy a hang és Tülse rendellenes viselkedése között nincs összefüggés.

***

A nap világosságot hozó sugarai felüdülést okoztak. A hajnali világosság első húsz percét meditációval töltöttem, ahogy azt az eddigi elmúlt három évben tettem, majd kikászálódtam puha kuckómból és a konyha felé vettem az irányt. Hiába volt két szakácsunk is, a család reggelijét mindig én készítettem el, amióta csak az eszemet tudom. Mivel egész életemben ilyen kevés alvásra volt szükségem, a hajnalt szerettem valami hasznossal tölteni.

Reggelente legelőször anya szokott letipegni a márványlépcsőn, de a mai reggelen ezúttal Rendol, a bátyám érkezett elsőként. Barna haja ügyesen be volt állítva. Kékeszöld szeme csak úgy csillogott. Elegánsan volt felöltözve. Babakék inge feszült az izmain. Bal csuklóján megcsillant a színaranyból készült, tisandum kővel kirakott órája. A kedvenc órája, amit csak kivételes alkalmakkor hordott.

Másfél fejjel magasabb bátyám nyomott egy csókot a homlokomra, majd egyetlen szó nélkül elvette a neki készített tányért a konyhapultról.

Már hozzászoktam Rendol viselkedéséhez, hogy dicsekszik, de sosem köt semmit az orromra, de a reggelit nálunk nem szokás kihagyni, ezért kíváncsian fordultam felé.

– Hova-hova? – szóltam utána. Rendol ráérősen megfordult, majd teli szájjal kezdett beszélni.

– Az ügynökség ma korán bekéretett magához. A bátyád címlapsztár lesz, Han – dobta hozzám szavait, majd a lift felé vette az irányt, kezében a tányérral.

Rendol modellként élte az életét, s emiatt sokan irigyelték. Nem csak, hogy a világ leggazdagabb emberének volt a fia, de veszélyesen jól nézett ki. Mindemellett pedig rendkívül intelligens is volt.

Gyilkos kombináció volt ez. Minden lány és srác a sarkában loholt, hogy belopja magát a szívébe. És gyakran így is lett. Rendol nehezen állt ellen az embereknek.

Hamarosan a szüleim is lejöttek a márványlépcsőn és csatlakoztak hozzám. Mindketten a szokásos fáradtsággal, de határozottsággal néztek a nap elé. Leültek az asztalnál a helyükre és boldogsággal az arcukon nézték, ahogy eléjük teszem a reggelijüket, majd én is leülök a székemre és nekikezdek a palacsintámnak.

– Mennyi? – kérdezte a kotnyeles anyám, még mielőtt belekezdhettem volna az evésbe. Tökéletes, szőke haja a lehető legszorosabb kontyba volt fogva. Minden arcizma megfeszült.

– Húsz perc – mosolyogtam jókedvűen. Akármennyire is zaklatott voltam az este történtek után, és akármennyire is idegesített, amikor anyám az alvási szokásaim után érdeklődött, ez a jó hír bearanyozta a napom. Rég nem aludtam ilyen jót.

– Hát ez nagyszerű. Az utóbbi időben egyre többet alszol – bólogatott büszkén az édesapám, majd belekóstolt a sütibe, amit külön neki csináltam. – Látszik is a szemeden. Mintha látnék egy kis szemfehérjét, így szemben. Nézz csak arra! Kíváncsi vagyok, akkor mennyit látni belőle – mutatott anya felé, mire úgy tettem, ahogy kérte. Mikor alaposan szemügyre vette a szememet, elismerően megdicsért, majd visszafordult a reggelijéhez. Apunak már most jókedve volt. Zöld szeme ugyanúgy csillogott, mint a bátyámnak.

Soha életemben nem aludtam huszonnégy percnél többet egy nap. Talán köze lehetett a szememhez, ami eléggé szokatlan módon szinte teljesen fekete. Két és fél centi átmérőjű pupillám van, ami néha akár három centire is megnőtt, s olyankor alig látszott valami a szemem fehérjéből.

Egy-egy hosszabb alvás után általában kissé nagyobb a szemem fehérje. Ilyenkor a pupillám összeszűkül egy-két napig.

Se nekem, se a szüleimnek nincs semmi ötletünk, mégis hogy lehet egészséges látásom ilyen rendellenességgel, de miután több orvos is megbizonyosodott arról, hogy semmi bajom nincs, már nem is érdekelte a szüleimet annyira ennek oka.

– Hol van a fiam? – kapta fel a fejét anyám sebtiben, a következő pillanatban pedig csak annyit lehetett látni, hogy széthúzza maga előtt a kezeit, ezzel egy elektronikus felületet létrehozva a levegőben. Már éppen megnyomta volna a Rendol képe alatti hívás gombot, amikor megállítottam és megnyugtattam, hogy semmi gond nincs, ma korán reggel elment a stúdióba.

Majszolás közben elgondolkodtam. Anya és apa túl természetesen viselkedtek ez idáig. Talán nem tudtak semmit. Nem hallottak semmit, és nem láttak semmit az este történtekről. Az éjszakát egyhuzamban végigaludták. Fogalmuk sincs, hogy milyen hátborzongató és fülsüketítő, recsegő és ropogó hang hasította ketté a levegőt hajnalban. Nem szóltam egy szót se, csak előrehajoltam és tovább reszeltem késemmel a palacsintám vastag tésztáját. Már csak az kellett, hogy paranoiásnak nézzenek. Vagy épp, hogy pont ők legyenek azok, és megint felforgassák az életemet. Talán csak nagyon fáradt voltam és beképzeltem magamnak az egészet. Józan ésszel lehetetlennek véltem, hogy ilyesmi történhetett az éjjel. Képtelenségnek tűnt, hogy ez igaz legyen.

De még mielőtt túlságosan belelovaltam volna magam az aggodalomra adó okok boncolgatásába, a nappali felől belépett Qaanit, a komornyikunk, és diszkréten apára pillantott. Nyomában ott volt Virgus, Qaanit kotnyeles, fiatalabb változata. A család feje felállt az asztaltól. Izgatottságtól derűs arccal sietett ki a szobából. Kisvártatva vissza is tért egy hatalmas vigyorral az arcán.

– Jó hírem van, Siobhan – csapta össze a kezét, majd rám nézett. – Emlékszel, hogy beszéltem a legújabb Kiborg-kollekcióm bemutatásáról... – kezdett bele előreláthatóan hosszadalmas beszédébe, így közbevágtam és igyekeztem rövidebbre fogni a mondanivalóját.

– Amire két hónap múlva kerül sor – bólogattam kissé unottan. Anyára pillantottam, hogy mégis mi a fene folyik itt, de ő csak leintett, hogy figyeljek apámra.

– Tudom, tudom, nem Tülséhez beszélek. Igyekszem lerövidíteni a dolgot. A lényeg a lényeg, hogy kész van az első példány, és úgy gondoltam, neked adnám. Olyan friss, hogy még be sem üzemeltük –

mutogatott hevesen, majd a nappali felé tekintett.

A pillantásra Qaanit és Virgus egy hatalmas, legalább két méter hosszú faládát tolt be a konyhával egybenyitott étkezőbe. Kissé meglepve felálltam a helyemről, és gyanakvóan kezdtem közeledni a láda felé, de még mielőtt megérintettem volna a fát, anyám felé pillantottam, aki

türelmetlenül mutogatott, hogy nyissam már fel.

Qaanitra néztem, aki egy feszítővasat tartott a kezében, munkára készen. Egy szót sem kellett szólnom, pontosan tudta, mi a dolga. Erősen megmarkolta a vasat és a láda fedele alá vágta. Qaanit nekifeszült, a láda szögei pedig egy sóhaj kíséretében megadták magukat. Kezeimmel a fedélért nyúltam, majd óvatosan lelöktem a padlóra.

Leheletkönnyű párnákon feküdt, halálos mozdulatlansággal. Fehér borítása úgy simult áramköreire, mintha a legfinomabb selyemből volna, pedig az igazság az volt, hogy golyóálló fehér fémből készült. Külsőleg nem volt benne semmi emberi. Se haja, se körmei, se szempillái, mégis olyan gyönyörű és kecses volt, akár egy hattyú. Hihetetlenül magasnak látszott. A két métert is elérhette. A szavam is elállt a látványtól. Ilyen eleganciát még sosem láttam, pláne nem egy robottól.

Apám az android talpához nyúlt, majd levette annak borítását. Láthatóvá tette az apró kezelőfelületet, amivel az egész robotot szabályozni lehetett, ha a gazdája éppen nem hangvezérléssel irányítja. Apa odahívott magához, és megmutatta a kódot, ami beindítja a nyolcadik Kiborg-sorozat legelső kész példányát.

Mikor az utolsó gombot is lenyomta, a robot megelevenedett és úgy ült fel a ládában, akár egy zombi a sírjában.

Néhány másodpercig mozdulatlanul és hangtalanul meredt előre, majd a rendszere működésbe lépett. Apu a látókörébe tolt, majd ő maga ellépett onnan, hogy a gépezet csak engem lásson.

– Üdvözletem! A nevem KCS-13. Miben lehetek a segítségedre? – kérdezte monoton hangon.

Már ezelőtt is volt egy Kiborgom. Az egyik első példányt kaptam meg, de az nem bírta tartani velem a lépést és meglehetősen bosszantó volt. Tulajdonképpen begolyózott, emiatt pedig gyorsan túltettem rajta. De KCS-13 olyan... Más volt. Elegáns, kiegyensúlyozott és érdekes. Apám szerint képes volt igazi személyiséget kifejleszteni, de ehhez én is kellettem. Nekem és a körülöttem történő

eseményeknek kell formálnunk őt. Mintha egy videójátékos karaktert kaptam volna. Annyi különbséggel, hogy ez a való élet volt, és emiatt százszor izgalmasabb volt az egész.

– Parancs, névváltoztatás – néztem bele a szemébe, hogy leolvashassa az íriszemet.

– Nem vagy megelégedve az apád által választott rendszámmal? – forgatta a fejét darabosan.

Egy pillanatra ledöbbentem. Honnan a fenéből tudta, hogy... Hát persze, arcfelismerő program.

Biztos a legfejlettebb szoftvert telepítették az agyába, így aligha okoz bármi is nehézséget neki. Két másodperc alatt ismert, de kinéztem apámból, hogy azt is elintézte, tudja, hogyan eszem a szendvicsemet vagy melyik a kedvenc ruhadarabom. Félelmetes volt belegondolni, hogy gyakorlatilag ezeket az adatokat a netről szűri le, és szinte mindent, amit ő tud, mások is tudhatják, csak elég mélyre kell ásni az internet bugyraiban.

– Parancs, névváltoztatás – próbálkoztam újra.

– Ha meg akarod változtatni a nevemet, csak szólj, hogyan akarsz hívni. Robot vagyok, de nem kell úgy kezelned – állt fel a dobozából, így megtapasztalhattam teljes nagyságát, ami alulról súrolta a kétméteres magasságot.

– Mit szólsz a Morna névhez? – hebegtem, ahogy felnéztem rá. Olyan szaporán pislogtam beszéde hallatán, mintha tikkeltem volna. Édesapám csodálatos munkát végzett. Sohasem volt ennyire igazi semmi, amit valaha eddig alkotott.