LEJTŐ

Danny L. Rush

2019

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Köszönöm Jettának, Zsófiának, Szabolcsnak és Bogosznak. Barátaimnak, akik a tesztolvasó szerepét is vállalták.

Továbbá köszönettel tartozom Robert Kuykendallnak a remek fényképért, amit a borítóhoz használhattam.

1. fejezet

Apró, éles kis szilánkok kezdték elborítani a konyhapult sarkát. Sam pedig kezdett egyre idegesebb lenni, amin a neje gúnyos szavai sem enyhítettek, melyek most ott visszhangoztak a fejében. „Nem hiszem el, hogy ilyen béna vagy, szívem, komolyan mondom!” Sam persze nyíltan sosem engedett a saját igazából, miszerint a jégkockatartók, amik a hűtőhöz tartoznak, kiváló minőségűek, de amiket külön lehet kapni, csak arra jók, hogy ripityára törjenek az ember kezében.

De érezte azért, hogy valószínűleg olyan nagyot egyikük sem téved.

Végül is nagy nehezen kitördelt, – vésett, –pattintott négy jégkockát – vagyis inkább csonka, torz tömböcskét – a tartóból, és belevágta őket a poharába, majd rázúdított egy olyan dupla gint, ami talán már közelebb volt a triplához.

Nem sűrűn fordul elő, hogy Sam bármilyen tömény szeszt tisztán inna – a whiskyt kivéve –, de ma cserbenhagyta a memóriája, minek hála sem a boltban nem vett tonikot, és itthon se várta egy csepp sem. Azért túl nagy gondot nem csinált belőle. Miután jó mélyet hörpintett a poharából, visszasétált a dolgozószobájába. Ami rendetlenséget a pulton hagyott maga után, úgyis elolvad.

– Na, itt vagy? Mi tartott ilyen sokáig?

– Csak tököltem a jéggel.

– Hogyhogy?

– Ezekből a szar tartókból képtelenség rendesen kiszedni.

– Ja, hogy csak kiszedni? Azt hittem, a vizet vártad eddig, hogy megfagyjon.

– Kapd be!

Ilyen messze a várostól, a hegyek között a vétel már nem az igazi. A videohívás minősége is ezért leginkább Sam középiskolai világtörténelem záróvizsgájához volt fogható; erős jóindulattal is csak gyenge közepes. Ami érzéke csak volt a számokhoz, abból az évszámoknak nem sok jutott. Elvétve akadt csupán olyan téma, lecke a tanulóévei során, ami megragadta volna a figyelmét. Azok viszont különösebb erőfeszítés nélkül is beágyazták magukat az emlékezetébe, és még az évek múlásával sem koptak ki.

Azonban Sam és a barátja, Dylan nem a gyengélkedő internetkapcsolat miatt csevegtek olyan sokáig, hogy Samnek még a poharára is rá kellett töltenie. Egy elutasított projekttámogatási kérelem újbóli kitöltésében, a hiányosságok pótlásában volt szükség a segítségére. Nem tipikus vészhelyzet, de Sam napjainak sűrűsége és a benyújtási határidő lejártának közelsége miatt sürgető volt a dolog.

Mielőtt Sam hazaért, felhívta Dylant, hogy készítse elő a dokumentumokat, e-maileket, mindent, amire csak szükségük lehet ahhoz, hogy még ma este elintézhessék a dolgot. Majd egy órán át tartott, mire a végére értek. Na, nem mintha maga a munka igényelt volna ennyi időt, csupán az ügyintézés tempója nem lett különösebben megfeszítve. Obszcén fotók küldözgetése javasolt csatolmányként, az aznapi sporteredmények szakértelem-hiányos, ám annál lelkesebb kiértékelése és még a Sam honoráriumáról való egyezkedésre is menet közben került sor. Meglepő módon a szörnyű hiányosság ellenére sem a tonikra esett a választás.

– Na, majd még beszélünk. És még egyszer köszönöm!

– Jól van, jól van, na, szevasz, jó éjszakát!

Sam, miközben rácsapott a hívásmegszakítás ikonra, már tápászkodott is fel az asztaltól, meg se várva, hogy az tényleg megszakadjon. Magához vette az igencsak ürülőben lévő poharát, és kinyújtóztatta kicsit a tagjait.

Samuel Hayesnek számos ingatlan van a tulajdonában; egy tetőtéri lakás a belvárosban, egy szerény kis nyaraló a parton és még néhány szerte az államban. Bárki, akinek ezek nincsenek a birtokában – ha tehetné – bizonyára, nem ezt a házat választaná elsőként. Valószínűleg Sam se, de mégis ez az, ahol az idejét a legszívesebben tölti. Azt is, ami nem kimondottan szabad. Munkájának az asztal fölött görnyedő, kijelző fényében úszó részét szinte mindig ebben a házban, ebben a szobában végzi. Maga sem tudta soha, hogy miért. Kézenfekvő volna a vidéki gyerekkorának betudni a nagyváros iránt érzett csekély vonzalmát. De mindig úgy vélte, bárhol nőjön is bele az ember a felnőtt létbe, bizonyos kor fölött mindenki csendesebb, tágasabb élettérre vágyik. Samnek persze korlátozottak a lehetőségei, lévén nem sertéstenyésztőként keresi a kenyerét. De amikor csak teheti, távol marad a betondzsungeltől.

Na, nem magától a betontól; azzal önmagában nincs különösebb gondja, mint azt a ház sajátos jellege is mutatja. A zajok zavarják, a forgatag és főleg az embertömeg, aminek tagjait nem válogathatja meg. Részben ezért is tekinti egyfajta főhadiszállásnak ezt a házat, s főleg ezt a szobát.

Dolgozószobának hívja ugyan, ha időnként hivatkoznia kell rá, de valójában inkább nappali és hálószoba ötvözete középen egy kis dolgozósarokkal. Utóbbi is csupán egy sötétszürke forgószékből és egy masszív, diófa borítású, angol fiókos asztalból áll, amit, ha nem pihenne rajta laptop és nyomtató, még Sam se illethetne a „dolgozó” jelzővel.

A röpke nyújtózkodás és néhány lépés megtétele után Sam érezte, hogy normális keringés kezd visszatérni testének elgémberedett részeibe. A 190-es magassága és mackós termete miatt igen nagyok a távolságok az egyes testrészei között, így a vérnek is fel volt adva a lecke, hogy újra életet vigyen mindenhová. Sam megállt az asztala előtt, és elmerengett kicsit. Gyönyörködött a kilátásban, és élvezte a nyugalmat annak ellenére, hogy itt már mindkettőt megszokta. Odakintről csak a szél föl-fölerősödő süvítése hallatszott be, ami könnyedén elnyomta a benti zajokat. Egy laptop enyhén csapágyas ventillátorának zúgása és kulcsok nadrágzsebben való halk koccanása nem jelentett kihívást neki. Samnek még az iskolai éveiből hozott szokása, hogy a zsebeinek tartalmával foglalja le a szabad kezeit még a nyugodtabb perceiben is. A kulcsok, érmék legalább bírják a gyűrődést, ellenben szegény papír zsebkendőkkel, blokkokkal, használt parkolójegyekkel, melyek a kevésbé nyugodt percekben igen komoly károkat szoktak elszenvedni. Egyszer a felesége kérdőre is vonta egy mosás előtt a zsebében lapuló szemétdomb miatt, amire Sam rendkívül személyre szabott választ adott: legalább addig sem az ujjait ropogtatja zsibbadtra, vagy a körmeit rágcsálja véresre… Lindsey ezután soha többé nem emelt szót a probléma ellen.

De amíg Sam bal keze a kulcscsomóját molesztálta, addig a jobb már az utolsó korty felvizezett gint és a gömbölydedre olvadt jégkockákat lötyögtette. Mindez éppen félúton volt a szája felé, amikor egyszer csak egy durranó hang ütötte meg a fülét. Egy hangosabb pukkanássá fojtott pici robbanás, aminek pillanatában éles fájdalom hasított a hátába, amitől azonnal a földre zuhant az asztala és a kanapé között. Érezte az arcát a padlónak csapódni, majd az összes fény egyszerre kialudt, s valamennyi zaj elnémult.

2. fejezet

Austin ide-oda járkált a folyosó világosszürke falai között. Ujjaiban már nemigen maradt tördelnivaló, és itt még rágyújtani sem tudott. Az arca beesett, szemeiben elszaporodtak a vörös erek az alváshiánytól. Egyébként is magas, szikár alkatú, de az elmúlt néhány napban még jobban lesoványodott, mint a tavalyi kiadós tüdőgyulladásával való küzdelem során. Egy örökkévalóságnak tűnő várakozás után végül megpillantotta a fehérköpenyes alakot közeledni. Magas, jó kiállású férfi valahol az ötvenes-hatvanas éveiben. És, noha ősz hajszálainak mennyisége és ráncainak mélysége korántsem ugyanazt az évtizedet sugallták, rutinnak, tapasztalatnak nyilván nem volt szűkében. Ám vannak helyzetek, melyekhez akár évtizedes gyakorlás után sem lehet igazán hozzászokni. Austin érezte, hogy ez is egy olyan, abban a pillanatban, amint a férfi odalépett elé, és elkezdte elmagyarázni a helyzetet. Csendben, türelmesen hallgatta, ameddig csak tudta, ugyanis minden porcikája egyre hevesebben tiltakozott a hallottak ellen.

– Micsoda?

– Higgye el, megteszünk mindent…

– Ezt… ezt nem mondja komolyan!

– Nagyon sajnálom, uram. Még számos vizsgálatot el kell végeznünk, és azok alapján majd többet tudunk mondani. Mert egyelőre még sajnos mi sem tudjuk pontosan, mi okozhatta ezt. Nagyon sajnálom.

Austin még faggatózott egy darabig remélve, hogy elhangzik bármi, ami bizakodásra adhat okot.

De hiába. Miután az utolsó szó is elhagyta az orvos száját, bizakodni csupán a ki nem mondott dolgok nyomán tudott. Az orvos már távozott, de ő csak állt tehetetlenül. Nem mászkált faltól falig, nem ropogtatta az ujjait, nem járt a fejében se cigaretta, se semmi más. Csak az az egy gondolat, amitől közel elviselhetetlenül szorosra rándult a torka és a mellkasa. A gondolat, ami iszonyú súllyal rátelepedett, és befészkelte magát a fejébe, ahonnan minden mást kiszorított.

A lányom többé nem tud lábra állni?

3. fejezet

A kellemesen enyhe nappal helyébe ma a szokottnál valamivel hűvösebb éjszaka vonult. S amíg a vele alászálló sötétnek most is meg kell osztoznia a völgy mélyén a világossággal, addig idefönt most sem akadt kihívója. Ahogy a csendnek sem. Vívjon bárhogy is egymással a hűs és az enyhe, idáig olyat egyikük sem hoz, ami a csöndet kiszorítaná. Itt mindig ő az úr. A város a fényei még elérnek idáig, de a zajai már nem. Egy hely a völgyet ölelő hegyvonulatok között, ahol a madarak a környék első számú zajszennyezői.

A látvány szemkápráztató, akár lefelé tekint az ember, a kivilágított városra, akár fölfelé, a felhőtlen, csillagos égboltra. Legalábbis közönséges szemnek mindenképpen. De Austin szemére most nem hatott a káprázat. Sem a völgyet sűrűn megtöltő, sem az eget szórványosan beterítő.

Minden figyelme a házra összpontosult. A rejtekhelyét adó termetes mirtuszbokor finoman ringatózott, amikor a szél időnként belekapaszkodott. A keze remegett, de nem a hidegtől. Sose volt gondja a végtagjain átkeringő vérrel; ilyen időben akkor se reszketett volna a keze, ha nem visel kesztyűt. De most rettenetesen ideges volt. Ha evett volna valamit, már biztosan kihányta volna.

Talán ilyen állapotban a szervezetünk is épp ettől próbál megvédeni az étvágytalansággal. Austin végül fölegyenesedett, és lassan elindult a ház felé. Még van visszaút, gondolta. Amíg nem veszik észre, addig van visszaút. De nem azért gondolkodott ezen a lépésen oly sokáig, és készült kimondottan erre az alkalomra még további hetekig, hogy aztán az utolsó percben futamodjon meg.

A ház maga nem igazán illett bele a környezetébe. De nem pusztán akképpen, ahogy a beton nem való a természetbe. Még azon házak sorából is kilógott, melyeket ilyen hegyoldalakra, lejtőkre építenek. Stílusa, kialakítása számos bevett szokásnak ellentmondott. A könnyű, elegáns szerkezet, vékony cölöpök és a falak jelentős részét helyettesítő hatalmas panorámaablakok helyett ez a ház inkább hasonlított egy szögletes betonbunkerre, amit vaskos oszlopokkal kell aládúcolni, mert elfogyott körülötte a föld. Az üvegtáblák helyett szürke falak körös-körül, melyeket kisebb nagyobb bukóablakok szakítanak meg. Ez alól az elülső nagyszoba azért kivétel, mely frontfalának közel teljes hosszában padlótól a plafonig ér az üveg. Azon túl pedig keskeny terasz húzódik. De még azt sem egy mutatós üvegkorlát választja el a mélységtől, hanem a szürke külső falak korlát magasságú folytatása.

De még ha esztétikailag igencsak támadható is, alaprajzát tekintve elvitathatatlanul praktikus.

Méreteinek – elsősorban magasságának – a lejtő meredekségéhez való hangolásából fakadóan a tető

szintje éppen megegyezik az útéval. A kettőt pedig híd köti össze, ami így – az előírásnak megfelelően – kétautónyi parkolóhelyet biztosít anélkül, hogy garázsra egy köbcenti betont is fordítottak volna. Afféle fordított alaprajz, melynek köszönhetően a kocsival történő hazaérkezés még sosem volt ennél kényelmesebb hegyoldalra épített ház esetén.

A keskeny út még folytatódott fölfelé egy darabon, de se házból, se lámpaoszlopból nem volt már több. A legközelebbi lakóépület mintegy háromnegyed mérfölddel lejjebb volt. Austin alaposan felmérte a terepet; néhányszor felsétált erre az erdő borította hegyoldal ösvényein órákig elidőzve a környéken, közönséges túrázónak mutatkozva. Voltaképpen nem is volt több annál annyi különbséggel, hogy a távcsövével kiemelt figyelmet fordított az oszlopokon álló magányos, szürke betonházra.

Austin átvágott az úton, majd lassan ereszkedni kezdett a törmelékes lejtőn a ház bal hátsó sarka felé, ami az egyetlen bejáratnak adott helyet. Nagyon ügyelt arra, hogy kődarabot még véletlenül se indítson útjára. Zajra most még nem volt szüksége. Addig ereszkedett, míg a lába megakadt a talajba süllyesztett támfal tetején. A bejárat szinte karnyújtásnyira volt. Na, nem maga az ajtó. A ház itt meg

volt toldva egy piciny kis terasszal, épp csak akkora, ahová az ember a cipőket teszi ki. Annak csőkorlátja volt olyan közel, hogy Austin a támfalról könnyedén áthuppanhatott rajta. Amivel aztán az őt terhelő nyomás is megugrott, lévén a teraszrész már ki volt világítva. Az volt a terve, hogy csap valamiféle zajt, amivel kicsalja Samet az ajtóig. Ehhez egy faágat vitt magával, amit majd az ajtó üvegéhez kocogtathat. Ebben a környezetben ez természetesnek ható zaj, amit hallván az ember legfeljebb csak megnézi, mi okozza, és nem ragad rögtön se fegyvert, se telefont.

Az ajtót persze egyszerűbben is meg lehetett közelíteni. A tetőről egy lépcső vezetett le, ami a ház bal oldalán futott, a párhuzamos falnak köszönhetően lényegében szem elől teljesen rejtve.

Austinnak se tűnt fel eleinte, mígnem látta egy ízben Samet lesétálni a tetőről az ajtóig. Austin jelenlegi helyzetében azonban az ideális is egészen más értelemmel bírt. Számára a legkevésbé kivilágított útvonal az ideálisabb. Még úgy is, hogy a terepszemle ideje alatt külső kamerákat nem vélt felfedezni sem szabad szemmel, sem a távcsöve lencséin keresztül. Azért biztos, ami biztos gyorsan szemügyre vette az ajtókeretet, fölső sarkokat, minden zugot, ahová eddig nem láthatott be.

De megfigyelőrendszernek nyoma sem volt.

Az ajtóhoz lépve maga elé emelte a fegyverét. Az ág is munkára készen várt a másik kezében.

Austin úgy gondolta, azért próbaképpen tesz egy óvatos kísérletet a bejutásra az ajtó rendeltetésszerű használatával is. Finoman elfordította az ajtógombot, és nagy meglepetésre az ajtó kinyílt. Ettől meg is torpant. Várt egy picit, a korláton áthajolva finoman leejtette a faágat a köves lejtőre, aztán óvatosan besurrant.

A házban csaknem mindenhol sötét volt. Ami világosságot az éjszakai égbolt adott, az utat talált befelé az üvegfelületeken át, lámpafény pedig csupán a nagyszobában égett, beleszőve némi sárga színt a többi helyiség kékesszürke világába. A világba, aminek Austin nem minden részletét ismerte.

Bár órákon át figyelte a házat minden lehetséges szögből, de így sem tudta teljesen feltérképezni a belsejét. Belépve egy keskeny, rövid folyosón találta magát, ami néhány óvatos lépés megtétele után balra folytatódott. Mintegy vékonytalpú, fordított L betű, aminek Austin, gyors körültekintés után, ráfordult a szárára. Balra nyílt két kisebb helyiség, amelyek közül – megfigyelései alapján –

valamelyik a fürdőszoba kellett, hogy legyen. A jobb oldali fal ellenben inkább amolyan válaszfalként szolgált, amibe csak a folyosó elején vágtak egy nagy boltíves átjárót, ami a nappaliba vezetett. De Austin figyelme most csakis egyetlen helyiségre irányult. A teraszban végződő nagyszobára, ahová a folyosó végéből nyílt ajtó, és ahonnan a fények is jöttek. Fények és hangok. A mintegy arasznyira nyitva hagyott ajtón át halkan ugyan, de lépteket hallott. Lassan haladt előre a folyosó jobb falához húzódva. Szemre úgy vélte, így kisebb esélyt hagy annak, hogy a résen át bentről megpillanthatják.

Amilyen szögben az ajtót nyitva hagyták, ezt valószínűleg jól is mérte fel. De olyan ideges volt, hogy már-már attól is félt, nehogy a hevesen dobogó szíve buktassa le, ami talán nagyobb lármát csap a mellkasában, mint a cipője a parkettán. Eltökélt volt, de átfutott az agyán: még innen se lenne késő

visszafordulni.

Mindössze öt-hat lépésnél járt, amikor megtorpant. A szobából a lépteken kívül valamiféle pittyegés zaja is kihallatszott. Biztos el van foglalva valamivel, gondolta Austin. Még egyet lépett, mikor a résen át egyszer csak megpillantotta az alakot. Fekete ruha, teljes fejet takaró fekete maszk, és még talán egy hosszú pisztoly a kezében.

A döbbenet csupán másodpercekre bénította meg Austint, de arra éppen elég volt, hogy tetemes hátrányba kerüljön. Elkezdett hátrálni ugyanúgy a jobb fal mentén a kijárattól távolabbi oldalon.

Talán két méter se volt már csak hátra, hogy elérje a folyosó végét, amikor a kiszűrődő sárga fény keskeny csíkja hirtelen kiszélesedett faltól falig. Az alak kinyitotta az ajtót, és Austin már csak azt vette észre, hogy a boltíves átjárón át a közfal másik oldalára lépett, be a nappaliba.

4. fejezet

Austin dermedten állt. Nem mozdult, és nem vett levegőt. De tudta, hogy egyiket sem húzhatja sokáig. Erőt vett magán annyira, hogy újra lépésre fogja a lábait. Lassan elindult a nagyszoba felé, ahová ezen az oldalon egy egyszárnyú, üvegezett tolóajtó vezetett. Csaknem teljes széltében az ajtónyílás elé volt csúsztatva, de – a matt üvegnek hála – így is valamivel több fényt engedett a háznak ebbe a felébe, mint a túloldali ajtó a folyosóra. Ez a rész voltaképpen egyetlen nagyméretű

szoba, ami több helyiségnek is helyet adott. Nappali s egyben étkező, melynek a dolgozószoba felőli sarka egy keskeny fallal lett leválasztva, ahová a konyha került. Austin előre-hátra forgatta a fejét nem tudván, melyik oldalról várja a veszély. Nagyon félt a padló recsegésétől, hisz ő is meghallotta a lépteket a nagyszobából. Minden alkalommal úgy tette le a lábát a padlóra és helyezte rá a testsúlyát, mintha tojáshéjon lépkedne. A parketta itt ugyan csendesebbnek bizonyult, mint a másik szobában lévő, de röpke pillanatok alatt oda jutott, hogy már az ízületes térdei reccsenése miatt is aggódott. A pisztolyát végig maga előtt tartva bepillantott a tolóajtó melletti résen át a nagyszobába, ahol megpillantotta Samet. A padlón hevert mozdulatlanul az íróasztala és a sarokkanapé között, a hátán pedig vöröses fekete vér virított, ami a bal lapockájánál tátongó lyuk felől csörgedezett a hónalja felé. Az ismeretlen megölte Samet!

Nagyon megijedt, amikor a másik ajtón át meglátta a fegyveres alakot, de a vérző holttest látványától elfogta a halálfélelem. Egyszer megkéselték tinédzser korában, és volt már nagyon komoly autóbalesete is, de ilyet még soha nem érzett. Azonnal hátralépett az ajtótól, majd gyorsan lekuporodott a konyhasziget mögé. Közönséges, L alakú konyha, helytakarékosság miatt a fallal egybeépített szigettel, ami így a viszonylagos zártságával fedezéket nyújthatott Austin számára, akinek így legalább már a háta mögé nem kellett figyelnie. De mégis minden másodperc úgy sújtott le rá, hogy bármelyik lehet az utolsó. A mellkasa dobogott, tagjait kezdte elönteni a víz.

Úgy indult el ide ma este, hogy tudja, mi az, amit kockára tesz, és meggyőzte magát, hogy az élete nem lesz köztük. Amíg maga előtt tartja a pisztolyát, addig nem kerülhet hátrányba. De ez a félelemre és kétségekre épített elképzelés most romba dőlt. Próbálta valahogy összeszedni magát, és elkezdett gondolkodni a helyzetén és az abból való lehetséges kiutakon. Felidézte a képeket és hangokat az elmúlt egy percből, onnantól, hogy a folyosó kivilágosodott, keresve a választ a legégetőbb kérdésre, ami most a fejében zakatolt. Meglátott?

Próbálta megállapítani, vajon még időben sikerült-e eltűnnie a fal takarásában. A konyha sötétjében fel-felvillant annak a másodpercnek az emléke, amit Austin újra és újra lejátszott a fejében, az utolsó kockáig. Látta maga előtt az alakot, amint kinyitja az ajtót, és látta a fekete sísapkán a három lyukat. De azt már nem tudta felidézni, hogy azokból kettő mögött mit látott. Nem kapott el pillantást, tekintetet, azonban erről már nem tudta magát meggyőzni. Ahogy arról sem, hogy zajjal nem árulta-e el magát azután. Amikor utoljára a boltíves átjáró irányába pillantott, mielőtt lebukott a konyhasziget mögé, úgy látta, mintha a sárga fény visszahúzódott volna a folyosóról. Talán az alak behúzta maga után a szobaajtót. De zaját ennek sem tudta felidézni. És a legőrjítőbb az volt számára, hogy nem tudta eldönteni, hogy azért, mert nem történt ilyen, vagy csak nem hallotta. Így viszont az ismeretlen fegyveres még bárhol lehet a házban. Ennek azonban konkrét jele nem volt, sem ami ennek ellenkezőjére utalt volna. Nem hallott további lépteket a folyosóról, vagy a bejárati ajtót becsukódni. Hallania kellett volna. Ha sapkával a fülén a folyosó végéről meghallotta a szobában a lépteket, akkor hallania kellett volna a többit is. Legalábbis Austin egyre csak ezt ismételgette magában.

A percek teltek, egyik a másik után. Austin alaposan megfigyelte a házat minden oldalról, így tudta, hogy másik kijáratot nem fog találni. A konyhának csak egy pici, lapos, hosszúkás ablaka van a

mosogató és a faliszekrények között, amin valószínűleg csak néhányhetes diétával és hiányzó ablakkerettel tudná magát kipréselni. Érezte, hogy egyre csak forrósodik minden porcikája, és elönti a verejték, de próbálta összeszedni magát. A gondolatait most a nagyszobára és főleg az abból nyíló keskeny teraszra terelte. Fejben méregette, milyen magasan lehet a lejtő a talajtól. Hiába a többórányi terepszemle, és az annál is több idő, amit a házról készített fotók nézegetésével töltött, ebben az állapotban ez így is elég nehezen ment. De annyira össze tudta szedni az emlékeit, hogy megállapítsa, túl magasan van. A lejtő is túlságosan meredek, ráadásul nagyrészt durva törmelékkel borított. Jó eséllyel összetörné magát, ami nem sokat javítana a sikeres menekülés esélyein. Mert nem elég csupán kijutnia a házból, valahogy le is kell jutnia a hegyről, mindezt egy pisztolycsővel a hátában. Ekkor felötlött benne a nappalinak az igencsak nagyméretű ablaka. Azon keresztben is kiférne, de emlékei szerint onnan kiugorva is zuhanna néhány métert. A lejtőmeredekség miatt durván a felét, mint a teraszról. Ez már sokkal jobb lehetőségnek tűnt, de még így is kétségbeejtő.

Amíg megközelíti az ablakot, bármikor kaphat egy golyót a semmiből. Vagy oldalról nekifutva az asztal és a kanapé között kiugorhatna az üvegen keresztül. Villámgyorsan át is rohant az agyán néhány filmjelenet, ahol egyik-másik hős különféle ablakokon esett át, hol saját akaratából, hol máséból.

De Austinba ugyanilyen gyorsan hasított a szörnyű felismerés is, miszerint ő most nem egy filmben van. Noha egyetlen ablak sem ugrott be neki, ami bármikor is bármelyik hősnek akadályt jelentett volna. Ennek ellenére mégis maga előtt látta a saját felnyársalt testét, ami fennakadt a keretből pengékként kiálló üvegszilánkokon. Még ha teljes erőből nekifutna is, vagy akár lendületből nekidobna valamit, akkor sem tudhatja, elég gyenge-e ahhoz az üveg, hogy készségesen kiperegjen, és utat nyisson neki az ugráshoz. Persze nem feledkezett meg a fegyverről sem, amit épp a kezében tart. Ha belelő, annak biztos megadná magát az üveg. Ettől az ötlettől aztán hitelesebb referencia híján újabb képkockák szabadultak el a fejében különböző filmekből. Némelyeken egész üvegtáblák peregtek ki egyetlen lövéstől, másokon pedig minden golyó csupán egy-egy apró lyukat ütött attól függően, mikor mit kívánt meg a film cselekménye.

De még ha ő nagy optimistán arra is tesz, hogy ez az ablak itt most nem fogja megnehezíteni a dolgát, még mindig ott van a mélység s annak tövében a meredek, törmelékes felszín. Ezzel szemben a másik oldalon a feketeruhás alak és az ő pisztolya. Azokkal legalább felveheti a versenyt lévén ő

sem fegyvertelen. Bár a filmekkel ellentétben, ha ő itt hibázik, akkor nincs több dobása. Vagyis bármi mellett döntsön is, rohanjon vagy ugorjon, gyakorlatilag arra az életét teszi fel. És annyira sajnos egyiket sem érezte biztosnak. Persze kérdés, hogy lapulni a konyha padlóján egy gyilkossal a házban, mennyire lehet biztos. De arra jutott, amíg a másikat nem kényszeríti lépésre, és az ott marad a fal túloldalán, addig talán még mindig ez a legbiztosabb.

Ahogy ott ült a kövön, hamar a gondolatai közé keveredett a rendőrség is mint az életét megmentő, de egyben végleg kisiklató lehetőség. De az ezzel kapcsolatban felmerülő kétségei utcahosszal lemaradva sorakoztak a tény mögött, miszerint nincs nála semmi, amivel bárkit vagy bármit felhívhatna. Ennél fogva továbbra is inkább a saját hullájának gondolata töltötte el rémülettel, nem pedig az, mi lesz, ha őt itt találják eggyel. Hiszen, ha az alak meglátta vagy meghallotta, épp az után, hogy lelőtt valakit, akkor kizárt, hogy csak úgy elsétálna…

De mi van, ha mégis? Elvégre egész arcot eltakaró maszkot viselt. Hiába hagy hátra egy tanút, az úgysem tudja azonosítani. Akkor pedig miért is ne léphetne le? Erről a kérdésről azonban Austinnak eszébe jutott egy másik, nagyon hasonló. Miért nem lépett le a gyilkos már jóval korábban? Sokáig figyelte a házat, az egyetlen bejáratot, és nem látott senkit bemenni. Lövést sem hallott, amikor besurrant. Mit csinált olyan sokáig a nagyszobában, a hulla társaságában?