Villámok Endréd felett

Helena Ladisla

2019

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Borító és grafikák Batta Szilvia©

undergroundkiado.hu

Borítóterv: Rudolf Elisabeth liziart@undergroundkiado.hu Tördelés: Underground Kiadó és Terjesztő Kft.

Köszönet a balatonendrédieknek!

A regényt az Atlantic Press Kiadó „Női regényírók” pályázatának zsűrije a legjobb tizenöt alkotás közé sorolta, és elismerő oklevéllel díjazta 2018-ban.

A regény valós történelmi eseményeken alapszik, de ez a történet és valamennyi szereplője teljes egészében a képzelet szülötte.

Ha bárki magát vagy ismerősét vélné felfedezni, az csakis a véletlen műve lehet.

Olaszország, 1944. június 15.

– Adam… – az amerikai 15. légi hadsereg egyik körletében a halk suttogás akadálytalanul suhant át az ágyak felett. A mélyen alvók horkolása és az éberebbek szuszogása sem állt az útjába. Válasz nem érkezett. Johnny kicsit hangosabban újra megszólította két ággyal odébb fekvő barátját. –

Adam… Adam, alszol?

Válasz most sem érkezett. Johnny közlegény elkeseredetten bámult az emeletes ágy felette lévő

matracának rugóira. Megzavarta fent alvó társát, mert a rugók megnyúltak, majd visszaereszkedtek, ahogy Frank hangos horkantással a másik oldalára fordult. Azonban senki sem válaszolt neki.

Csalódottan nézett a másik oldalon nyugodtan alvók hosszú sorára, de ott sem moccant senki, hogy figyeljen rá. Újra balra fordult, hogy még egyszer megszólítsa a barátját. Hirtelen erős kéz tapadt a szájára, levegőhöz sem jutott ijedtében.

– Barnes, mi a francot óbégatsz itt éjnek idején? – Adam úgy bukkant elő a semmiből, mint egy szellem. Johnny szívverése egy pillanatra leállt, majd rémülten megmarkolta a száját betapasztó kezet. Adam szorítása azonban nem engedett. – Miért nem alszol, öregfiú? Ne meresztgesd itt a sötétben a szemedet, mert holnap, ha nekinavigálsz minket az Alpok hegyeinek, úgy hajítalak ki a Maryből tízezer méteren, hogy füst se marad utánad.

– Adam, az ördög vinne el – nyögte ki Johnny, amikor végre megszabadult a száját befogó kéztől.

– A frászt hozod rám…

– Ha csöndben aludnál, nem tettem volna.

– Nem tudok aludni…

– Inkább felversz mindenkit, hogy osztozzunk az álmatlanságodban? Vagy azt gondolod, elosonok neked édes, meleg tejecskéért a kantinba?

– Nem… – Johnny szeme akarata ellenére megtelt könnyel.

– Akkor aludj, közlegény! – Adam már fordult is, hogy visszaosonjon az ágyába, de társa kétségbeesetten megragadta a nyakát.

– Nem akarok meghalni!

– Ki akar?

– De… én nem vagyok… olyan ügyes, mint ti…

– Marha vagy, Johnny… – Adam visszafordult.

Látta megcsillanni a fiú szemében a könnyeket. Megdöbbent, milyen fiatal ez a srác. Alig néz ki tizenhatnak, mint Andrew, az ő középső öccse. S láthatóan nagyon fél. Eszébe jutott, ő is mennyire rettegett az első bevetése előtti éjszakán, a sivatag szélén, homok lepte sátrukban. S az a félelem akkor sem múlt el, amikor diadalittasan ünnepelték, hogy kifüstölték a németeket Észak-Afrikából.

Tulajdonképpen most is érzi ugyanazt a félelmet, csak már nem tolakodik minden más gondolata, érzése elé, hanem valahol meglapul a tudata legmélyén. De ez a fiú még nem képes erre. Nem tud semmi másra gondolni, csak a halálra. Nem fázik, nem éhes, nem szomjas, csak azt érzi: nem akar meghalni. A rettegés életveszélyes, ha nem tudja elnyomni magában, akkor veszélyezteti a többieket is. Adam emlékezett a pofonra, amivel első bevetése előtt az egyik tapasztaltabb társa észhez

térítette.

– Nem lesz semmi baj – szorította meg Johnny kezét, s nem volt képes megütni a fiút. – Meglátod, figyelek rád.

– Köszönöm – Johnny keze azonban úgy remegett, mint amikor télen Alaszkában lékhorgászaton kapásra várakozott az apja mellett. – Nem tehetek róla.

– Hidd el, ezzel mindenki így van. Csak az első ilyen borzasztó. – Adam barátságosan lefogta a fiú fejét, hogy megnyugodjon.

– Komolyan mondod? – Johnny lelkét elöntötte a megnyugvás, és a remegése is abbamaradt.

– Nekem elhiheted… – Adam azonban nem tudta folytatni, kivágódott az ajtó, majd fényár zúdult rájuk.

– Riadóóóóóóóóó! – szakaszvezetőjük erős hangja egy pillanat alatt felverte őket az álomból. –

Sorakozó! Tíz perc, és indul a bevetés. Emeljék a seggüket, az anyjuk mindenit!

Adam már az ágyánál öltözött sietve, amikor visszanézett a fiúra, Johnny előreszegezett állal vigyázzban állt az ágya végében, harcra készen.

1. „Amerikai katonák gyüttek!”

2004. június 16.

Tikkasztó volt a nyári hőség. A levegő fülledten nehezedett mindenre. A takaros kis falu, Balatonendréd napközben teljesen elnéptelenedett. Lakói esténként hiába tárták ki a házak ablakait, csak a meleg kúszott beljebb a zümmögő szúnyoghadakkal együtt. Minden kókadozott a szárazságban, a macskák a tornácokon, a baromfik az udvarokban, s még a legyek is kábán szálldostak, de kellően hangosan, hogy azért idegesítőek maradjanak. Az úton az aszfalt gőzölgött, olvadozott, fényes csíkokban azon töprengve, merre is folyjon tovább, amíg egy gyors zápor meg nem állítja újra. Ám a zápornak most nem mutatkozott semmi jele. Az ég tiszta kék volt, sehol egy felhő, mintha soha nem is léteztek volna.

Nem csoda, hogy nagy volt a csend, aki csak tehette, a tóparton hűsölt. A part mentén soha nem látott mértékben leapadt a víz az apróságok nagy örömére, akik biztonságban „iszapolhattak” egész nap. A lépcsőkről nem a szokott térdig érő vízbe lépett a fürdőző, hanem – legjobb esetben – éppen bokáig érőbe, de leginkább a kiszáradt iszapra. Az úszni vágyók bemelegítésként jókora távot gyalogoltak, míg elmerülhettek a mély vízben. Úgy tűnt, az egész világ kint van a parton, és próbál enyhülést lelni. A jégkrém s a hűtött italok ára az egekbe szökött, a strandon egymásba értek a törölközők és plédek. Aki tehette, itt volt.

Bánffy Aliz nem tartozott közéjük. Nagyot sóhajtva, könyvével a kezében közelebb húzódott a tejes hűtőpulthoz. A falu egyetlen élelmiszerüzletében nem volt légkondicionálás, csak a tej és a felvágottak hűtőpultja próbálta nagy hörögve hűsíteni a benne tárolt élelmiszereket. Aliz már legalább kétszer átpakolta a joghurtokat, sajtokat, vajakat és a tejes dobozokat, lejárt vagy romlott áru után kutatva. Leginkább azért, hogy hűsöljön két fejezet elolvasása között. Aliz angol irodalom szakos bölcsészhallgató volt Pesten. Most Hemingway Búcsú a fegyverektől című regényét olvasta angolul. Nagyon élvezte, hogy majdnem olyan gördülékenyen képes az angol szöveggel megbirkózni, mintha az anyanyelvén olvasna.

Elmélázva könyökölt a bevásárlókosarak mellé a rakodópultra. Állát támasztva kibámult az utcára az üveget díszítő Pepsi-matrica betűi között. Éppen delet jelzett a kis barokk templom csengő

harangja, s Nándorfehérvár emlékezetére komoran kondult a református is. Sehol egy lélek. Csak a szemközti óvodában ricsajoztak még a gyerekek. Úgy tűnt, nem volt kedvükre való az ebéd. Szegény dadusok lihegve terelgették az asztal mellől elcsavargókat befelé a mosdóba fogat mosni, majd alváshoz készülni.

Aliz mosolyogva figyelt egy szőke kisfiút, aki ügyesen, rejtőzve ellopódzott a csúszdás várig, sőt fel is mászott a toronyba. Látta, ahogy a deszkák között a községháza felé kémlel, majd szájtátva feláll, és feszülten figyel. Akkor már Aliz is meghallotta az autók különleges mély zúgását. A hőség csendjében robajként fékeztek le a hivatal épülete előtt, majd betolattak a parkolóba. Aliz a szomszéd épület miatt nem láthatott odáig, csak az egyik túlszaladó, majd visszatolató Humveet látta meg, a benne ülő, idegen egyenruhás katonákkal. A terepjáró elején vibráló apró amerikai zászlót csak egy pillanatra érzékelte. A toronyban a kisfiú büszkén szalutált. Az egyik katona észrevehette, és viszontköszönt neki, mert addig komor kis arcán boldog mosoly terült szét. Ami hirtelen le is lohadt, mikor a dadus rálelve mérgesen megütögette a lábát, és leparancsolta a toronyból aludni.

Aliz felvonta szemöldökét: mit kereshetnek ebben a kis faluban a katonák ilyenkor? Ránézett az órájára, és csalódottan állapította meg, hogy még egy óra van hátra az ebédszünetig. Akkor két órára bezárja a boltot, és hazabiciklizik. Jóízűen elfogyasztja a nagyi ebédjét. Lehet, csobban is egyet a kerti medencében, és igyekszik vissza három órára. Késő délután van a csúcsforgalom. Ilyenkor jönnek haza a strandolók, munkából a dolgozók, hazaviszik az ovisokat, és mindenki betér ezért-azért a kis boltba. Legtöbben naptejért, ásványvízért, jégkrémért. De addig még nyugodtan elolvashat egy újabb fejezetet. A hűtőpult nagyot zörögve helyeselte az ötletet, de legalábbis némi hűsítést lehelt ki magából hozzá.

Aliz újra elmerült a könyvben, gyorsan falta a sorokat. Szerette Hemingwayt és a történelmi regényeket. Amikor még élt a nagypapája, ebéd után sokszor leültette maga mellé a teraszon lévő

nagy heverőre, és a hatalmas hársfák hűs árnyékában mesélt katonaélményeiről és a Balaton környéki csatákról. Később a padláson Aliz megtalálta a papa katonaládáját, benne ezernyi izgalmas kinccsel, emlékkel.

– Aliz! Aliz! Itt vagy?

– Igen! – kapta fel a fejét, kicsit bambán nézve az üvegen izgatottan kopogtató alakra.

– Aliz, gyere gyorsan, a polgármester hívat!

– Micsoda? – lépett az ajtóhoz meglepetten a lány, majd mikor felismerte a hivatalsegédet, elmosolyodott. – Csókolom, Teri néni! Reggel már beadtam a megrendelt péksüteményeket. Valami gond van?

– Frászkarikát van! – legyintett a termetes asszony, majd zsebkendőjével letörölte arcáról az izzadságot, és sürgetően nézett Alizra. – Tolmácsolni kell. Amerikai katonák gyüttek! Nem tudtad?

– Tőlem nem kértek engedélyt, hogy jöhessenek… – próbálta Aliz vicces megjegyzés mögé rejteni rosszallását, amiért jól értesültnek, azaz pletykafészeknek nézték. Már középiskolás korában elkerült a faluból, csak a szüneteket töltötte itthon, ha éppen nem külföldi táborban vagy tanulmányúton járt.

A napokban csodálkozott el azon, hogy a boltba betérők nagy többségét már nem is ismeri. Így jól értesültnek semmiképp sem gondolta magát.

– Jaj, Aliz, ne idegesíts! – méltatlankodott a hivatalsegéd. Joggal, hisz a polgármester arra utasította, azonnal kerítse elő a Bánffy lányt. Kicsit meg is sértődött, mert azt is hozzátette, utána nyugodtan hazamehet. Ráér azt a pár levelet majd akkor kihordani, ha enyhül a hőség. Hogyan is akarhatna most ő hazamenni, amikor ilyen esemény van a hivatalban! S azok a marcona katonák is milyen fessek voltak abban az összevissza foltos ruhájukban. Hogy nem gyulladnak meg benne, föl nem foghatta. S még ráadásul ez a lány sem mozdul. – Siess, mert lehet, valami nagy baj van!

– Ugyan, milyen baj lenne, Teri néni?

– Mit tudom én! Lehet, bombát találtak a hivatal alatt.

– De hisz most jöttek – vonta fel szemöldökét Aliz. – Eddig egy lélek sem volt itt.

– Nem tudom, de sietned kell. A polgármester roppant ideges.

– De, Teri néni, nem hagyhatom csak úgy itt a boltot – tiltakozott a lány. Aliz tudta, hogy a polgármester semmiképpen sem lehet roppant ideges, mert Bártfai István nem szokott roppant ideges lenni. A mindig mosolygós, kellemes humorú férfi az édesapja iskolatársa és barátja volt, jól ismerte.

– Az áldóját! – Rónai Teréziát mellbe vágta ez a nyomós érv, amire eddig nem gondolt. Ismét elővette a zsebkendőt, hogy letörölhesse az idegesség cseppjeit, majd hirtelen meglátta a fényt az alagút végén. – Majd én szóval tartom a vevőket, csak menj már, az istenért!

– Mindjárt telefonálok Évának, hogy jöjjön, mert vészhelyzet van. – Aliz biztos volt benne, hogy Teréz szóval tartja még a nem létező vevőket is. S abban is, hogy röpke fél órán belül végigsöpör a falun a hír, hogy itt vannak az amerikaiak, és bomba van a hivatalban. Na, ezt semmiképp sem akarta elősegíteni, gyorsan előkapta hát a mobilját.

– Ó, mire az ideér a falu túlsó végéről, az amerikaiak már „elvakuálnak” mindenkit. Menj, siess már!

– Már miért evakuálnának bárkit is, Teri néni?

– Hahó, Aliz, merre vagy? – a bolt belsejéből, az iroda felől érkező hangnak Aliz úgy megörült, mint még soha semminek.

– Itt vagyok, Éva, az ajtónál Teri nénivel.

– Aliz, siess a hivatalba, várnak!

– Te erről honnan tudsz? – Terézia összevont szemöldökkel méregette a melléjük érkező

üzletvezetőt. – Erről senki sem tudhat…

– A jegyző hívott fel – vágott közbe mosolyogva Éva. – Tudta, Aliz egyedül van, és megkért, váltsam fel, hogy bemehessen. Úgyhogy Teri néni, a küldetése teljesítve. Aliz, tényleg siess!

– S hogy értél ide ilyen hamar? – Teréziát nem olyan fából faragták, hogy csak így lerázzák.

– Csókolom, Teri néni! Éva, sietek vissza! – köszönt el gyorsan Aliz, mielőtt kitör a vihar a két asszony között.

– Szia, drága! – intett a távozó lány után a hivatalsegéd, miközben le nem vette szemét az üzletvezetőről, válaszát várva.

– Csak maradj nyugodtan Aliz, amíg szükséges! – kiáltott Éva a lány után, aki aligha hallotta már, mert az utca túloldalán járt. Aztán nyugodtan a hivatalsegédhez fordult. – Kocsival hoztak el, Teri néni. El tudja ezt képzelni?

– Aztán ki hozott el téged ilyenkor kocsival? – Rónai Terézia ezen a ponton elbizonytalanodott.

Hirtelen rájött ugyanis, hogy egy óriási lehetőséget elszalasztott a kíváncsisága miatt. Nem kísérte el Alizt a hivatalba, így elvesztette az egyetlen lehetőségét annak, hogy mégiscsak visszamenjen újabb híreket szerezni a katonai megszállásról. Ráadásul a kérdésére sem kapott választ, mert egy vevő

lépett a boltba, és Éva otthagyta őt válasz nélkül.

Aliz izgatottan szaporázta lépteit a hivatal felé. Teréznek mégiscsak sikerült felkeltenie a kíváncsiságát a rendkívüli helyzet iránt. Azt sejtette, hogy nem akkora dolog történhetett, mint amekkorát a hivatalsegéd elképzelt, de amerikai katonák mégsem szoktak csak úgy megjelenni egy faluban. Többször előfordult már, hogy tolmácsolni hívták váratlanul, ha magyarul nem értő ügyfél vagy vendég érkezett a hivatalba. Rendszerint régi ismerőst, rokont kerestek, szállás vagy eladó ingatlan iránt érdeklődtek. A leggyakrabban egyeztetett programokra hívták, találkozókra,

rendezvényekre, falunapra. Ilyenkor Gábor Krisztával, a legjobb barátnőjével együtt jelentek meg.

Kriszta németül tudott kiválóan, hisz Münchenben élt gyermekkorában, édesanyja német származású.

Már belépett a hivatal ajtaján, amikor rádöbbent, át sem öltözött. A bolt pólója, farmertérdnadrág és könnyű bőrszandál volt rajta. Megtorpant a bejáratnál, hogy mitévő legyen.

– Gyere, Aliz, nyugodtan! – a lépcső tetejéről a jegyző intett neki barátságos mosollyal, mint aki olvas a gondolataiban. – Csinos vagy.

Ne törődj az öltözékeddel, mi sem számítottunk vendégekre ebben a kánikulában.

– Ó de jó, már kezdtem kétségbeesni – sietett fel az emeletre megkönnyebbülten a lány, hisz látta, hogy az egyébként mindig rendkívül elegáns jegyzőnő is térdnadrágban, ujjatlan pólóban és sportszandálban várja.

– Gondolom, a Teri is jól megijesztett – kacsintott rá Lővei Edit. Megpuszilta a lányt, majd vállát

átölelve a tárgyaló felé kísérte. – Gyere, amerikai katonák érkeztek. Annyit nagyjából megértettem, hogy katonai sírt keresnek, térképet is mutatnak, de itt fonalat vesztettünk. Sajnos nem tudnak vagy nem akarnak németül érteni, hiába próbálkoztunk.

– Értem. Mindjárt kiderül, megértem-e őket, eddig nem nagyon volt alkalmam amerikaival társalogni. – Aliz az előző évben a nyári szünetben hosszabb ideig dolgozott többfelé Angliában, s tapasztalta, hogy bizony nagyon eltérő angolsággal kommunikálnak. Ennek a tapasztalatnak a hatására kezdett el levelezni, majd csetelni egy ausztrál és pár hete egy amerikai diáklánnyal, akik hozzá hasonlóan bölcsészhallgatók voltak.

– Á, végre itt a felmentő sereg! – fogadta vidáman Alizt a polgármester. – Uraim, a hölgy a tolmácsunk, Bánffy Aliz. Aliz, annyit sikerült megtudnom, hogy a parancsnok James Hart. Légy szíves, mutass be minket egymásnak!

Aliz a legidősebb katonához lépett, üdvözölte, majd bemutatta neki a polgármestert és a jegyzőt.

James Hart ezredes elismerően nézett a fiatal lányra, és bemutatta kíséretét. Mallowan és Bergkamp századosok mellett a másik két katona, Houston és Donovan rangjára Aliz fordításkor visszakérdezett némi pirulással, mert nem értette. A magasabbik elmosolyodva meglengette a kezét a térde felett, azt sugallva, hogy a legkisebb rangban vannak. A polgármester kisegítette a lányt, hogy nyilván közlegények. Aliz szégyenkezve bólogatott, miközben Houston közlegény bátorító kacsintással nyugtatta. Ő azonban a mögötte álló szőke, kék szemű fiatalembert figyelte, aki komolysága ellenére is valami hihetetlen kedvességgel nézett rá.

Az ezredes karon fogta a lányt, az asztalon kiterített térképhez hívta, és elmondta jövetelük célját. Aliz érdeklődve hallgatta, csak egyszer kérdezett közbe pontosításért.

– Nos, mi a helyzet? – kérdezte derűs mosollyal a polgármester.

– Egyrészt azt szeretnék megtudni, hogy van-e amerikai katonai sír a temetőnkben.

– Legjobb tudomásom szerint nincs – nézett a jegyzőre a polgármester, aki bólintott, hogy valóban nem tudnak ilyenről.

– Másrészt azt szeretnék kérdezni, hogy megközelíthető-e a térképen jelzett ponton lezuhant amerikai repülők helye. Esetleg van-e valahol, múzeumban, valami tárgyi emlék a gépekből? Van-e valami emlékmű a zuhanás helyén?

– Ó, hát persze! – csapott a homlokára a polgármester. – A két lezuhant repülő… hogy nem jutott eszembe! Persze hogy megközelíthető a hely, de nem lehet végig kocsival kimenni. Jó pár évvel ezelőtt elhelyeztek egy egyszerű kőjelet ott, ami biztosan megvan, mert nem művelik a területet, csak legelő.

– Hova van eltemetve a repülőgép pilótája? – tolmácsolta Aliz az ezredes következő kérdését. –

Úgy tudják, az egyik pilóta meghalt, a másik pedig életben maradt.

– Igen, mi is így tudjuk – bólintott a polgármester. Gyermekkori emlékeiben élénken él, ahogy a szomszédjuk – aki akkor épp a közelben legeltetett – mesélt a lezuhanó gépekről. – Az egyik pilóta a felismerhetetlenségig megégett, nem tudom, hol lehet eltemetve. A másik el tudta hagyni a gépet, és sokáig Kaposváron ápolták. A repülőgéproncsokat elszállították Tapolcára, de hogy pontosan kik, azt sajnos nem tudom.

Houston közlegény szorgalmasan jegyzetelte az Aliz által fordítottakat, Hart ezredes bólintott, majd megkérdeztette, kell-e a föld tulajdonosától engedélyt kérniük, hogy meglátogassák a helyet. A

polgármester mosolyogva nézett Alizra.

– No, akkor felverhetnék a sátraikat is, mert annyi tulajdonosa van annak a parcellának, ráadásul sose jutnának egyezségre. Szerencsére jó apánk után a testvéremmel nekünk is van egy kicsiny részünk benne, úgyhogy az engedély megadva. Akinek nem tetszik, majd úgyis engem keres. – Aliz rákérdezett, ezt így lefordíthatja-e szó szerint, vagy csak az engedélyt mondja. – Nem hiszem, hogy csak Endréden van olyan osztatlan közös földterület, melynek tulajdonosai nehezen egyezkednek.

Nyugodtan fordítsd.

– Megkérhetnénk önöket – bólintott Hart ezredes –, hogy elkísérjenek bennünket a helyszínre?

Nem szeretnénk felesleges riadalmat kelteni.

Aliz, akárcsak a polgármester és a jegyző, jót derült ezen, hisz tudták, amiről Teréz tud, az nem lehet titok a faluban. Még az a szerencse, hogy a hőség miatt senki sincs sem az utcákon, sem a földeken. Aliz tanácstalanul mutatott a ruhájára, hogy illő-e így mennie, de Hart ezredes megnyugtatta, nem elvárás az egyenruha a civilek részéről, ám ha kívánja, tudnak neki adni. Bártfai Istvánon átsuhant a gondolat, hogy örülne legkisebb fia egy US Army pólónak, de nem akarta sem Alizt, sem a jegyzőt katonai zubbonyba bújtatni. Időközben jeges ásványvízzel és sajtos pogácsával belibbent két hivatali dolgozó is, de nagy bánatukra a katonák azonnal indultak. Aliz kifelé menetben látta, a folyosón izgatott kíváncsisággal leskelődik nemcsak a másik két alkalmazott, de még az oviból is átszaladt a szakácsnő, kezében egy nagy tál buktával. Lehet, egyébként is hozta volna a süteményt, de most viccesen bővítette a meglepett bámészkodók sorát. Aliz tudta, hogy a boltban is az esti zárásig faggatják majd őt, hogy mi és hogyan történt.

A parkolóban Hart ezredes eligazította az embereit, majd a polgármestert a maga kocsijába invitálta. A két közlegény előzékenyen nyitotta a másik jármű ajtaját a két hölgynek, és elindultak a katolikus templom irányába, a faluból kivezető földúton, a Cicevár felé. Amikor elhagyták a dombtetőre épült barokk katolikus templomot, Bergkamp százados elismerően megjegyezte, nagyon szép. Aliz gyorsan megosztott vele mindent, amit a templomról tudott.

Amikor az utolsó házakat is elhagyták, véget ért az aszfaltút. Előbb mezőgazdasági gépekkel gyakran járt, jó minőségű földúton haladtak, mely fokozatosan szűkebb és egyenetlenebb lett, majd egyre jobban elterült rajta a mező növényzete. A sofőröknek már manőverezniük kellett az eső vájta barázdák között, mígnem egy jobb oldali letérő után az út gyakorlatilag megszűnt egy domb aljánál.

Halvány, motorosok járta nyoma tovább vezetett át a dombtetőn túlra. Az elöl haladó Humvee egy elegáns kis kanyarral megállt, így Donovan közlegény is mellé parkolt.

– Innen jobb, ha gyalog megyünk – intett a polgármester Alizéknak. – Szégyen vagy sem, olyan régen jártam erre, hogy nem tudom, milyen lehet tovább az út.

– Nekünk nem okoz gondot a gyaloglás, ha a hölgyeknek nincs ellenére.

– Kiváló túrázó mindkettő! – jegyezte meg a polgármester, és könnyű edzőcipőjében megindult a dombon felfelé.

– Hát, Aliz, ezt kifogtuk! – nézett Edit asszony a lány vékony nyitott sarujára. – Az én szandálom legalább elöl zárt, de te hogy fogsz ebben a mezőn keresztülgyalogolni?

– Ne aggódjon, szeretek mezítláb járni a kertünkben is. Majd vigyázok, hogy elkerüljem a tüskés növényeket.

– Legalább egy zokni lenne nálunk, amit felvehetnél – csóválta fejét a jegyző. Meglepetten figyelték, ahogy a katonák fegyvertáskát és jókora hátizsákot vesznek magukhoz. Aliz kíváncsian

nézett körbe, nem emlékezett rá, hogy valaha is járt volna a falunak ezen a távoli részén. Donovan közlegény a nehéz málhája ellenére könnyed léptekkel kísérte. A mezőt sűrű fű borította, tele ezernyi színes kora nyári virággal, zümmögő, repdeső rovarokkal. Itt úgy tűnt, a hőség is elviselhetőbb, és a Balaton felől lágy szél fújdogált.

Aliz máskor biztosan elfeküdt volna a magas fűben, vagy megcsodált volna minden virágot. Most nem tehette. Meglepődött, amikor a fiatal szőke katona megfogta a könyökét, hogy kikerüljön egy jókora macskatövist, amit nem vett észre. Már nem voltak messze a domb tetejétől, Donovan közlegény elismerő bólintással nézett vissza. Aliz is megfordult, hogy láthassa, amin a fiatalember ámul. Neki is elakadt a lélegzete, amikor a távolban a falu temploma felé tekintve ellátott a megcsillanó víztükörig, sőt a túlpart hegyvonulatáig. Innen úgy tűnt a falu a Balaton partjáig nyúlik.

Nem gyönyörködhetett azonban sokáig a látványban, mert Edit asszonyék beérték őket, a dombtetőről pedig meghallották a polgármester sürgető kiáltását.

– Csoda szép! – súgta volna a lánynak David Donovan, de Aliz már előtte járt, ügyesen kerülgetve az elszórtan elhelyezkedő kökénybokrokat.

Mire leértek a lágy dombokkal határolt kis völgybe, Houston közlegény már a zászlót szerelte össze. A könnyű, többtagú nyélre rutinosan erősítette fel a tokjából elővett, gyönyörűen hajtogatott, nagy méretű lobogót. Hart ezredes és a polgármester az emlékművet szemlélték. Az alig félméteres egyszerű, szürkésfehér terméskövön nem volt tábla, csak egy vésett kereszt és a dátum: 1944.

David átadta a fegyvereket a két századosnak, akik ellenőrizték azokat, majd az emlékkőtől távolabb elfoglalták helyüket. Hart ezredes rövid beszédet mondott. Aliz érdeklődéssel hallgatta, és próbálta megjegyezni, mert tudta, Bártfai István visszaérkezésük után elsőként ezt akarja majd hallani tőle. Látta, most is nagyon koncentrál, ráncolja homlokát, és figyel. Mindannyian megborzongtak, amikor az öt katona rázendített az amerikai himnuszra. Az ismerős dal (hisz olimpiákon, sportversenyeken hányszor hallani) teljesen másként hangzott most itt, a dombok között, öt különböző korú férfi előadásában. Aliz csodálattal figyelte, ahogy fegyelmezetten szalutálnak a himnusz alatt, a zászló is megdöntve tiszteleg, majd rövid díszsortűz dördül a hősök emlékére.

– Köszönjük, hogy elkísértek bennünket. – Hart ezredes barátságosan kezet fogott a polgármesterrel, majd utasította Davidet, mindenkiről készítsen fotót.

– Ez csak természetes – mondta Bártfai István, majd Alizhoz fordult. – Tolmácsold, hogy szívesen meghívom a csapatot egy ebédre, vagy ha már ebédeltek, akkor legalább egy kávéra.

– Aliz, ugye jól mondom a nevét? – kérdezte barátságos mosollyal a lányt az ezredes. –

Mindannyian szívesen eleget tennénk a meghívásnak, különösen két ilyen kedves hölgy jelenlétében, de még négy helyre el kell jutnunk ma. Hatvan éve sok bajtársunktól pártolt el a hadiszerencse ezen a környéken. Kőröshegyen is várnak már minket, sajnos nem maradhatunk.

– Értem, de legalább egy kávéra, üdítőre térjenek még be a hivatalba, mert a polgármester úr nagyon bánatos lesz.

– Nagy sértés lenne, ha nem tennénk?

– Háát… – Aliz tanácstalanul vonta meg vállát, hisz mégsem civilekről, hanem szolgálatban lévő

katonákról volt szó. – Kicsit…

– Rendben, egy pohár víz belefér a menetrendbe, de semmi több!

A polgármester máris telefonált a hivatalba, hogy készítsenek elő hűtött ásványvizet a

vendégeknek. Mire végzett a telefonálással, a két közlegény újra útra készen állt az összecsomagolt eszközökkel. Indulás előtt David még egy közös csoportképet is készített, majd mikor az ezredesék elindultak, visszalépett az emlékkőhöz, és egész közelről is lefotózta. Csak Aliz látta, aki érdeklődéssel szemlélte, ahogy leguggol a kőhöz. A fiatalember olyan gyorsan állt fel és fordult meg, hogy nem volt ideje másfelé nézni. David elvörösödött, amikor észrevette, hogy rajtakapták, majd szeme elé kapta a gépet, és lefotózta, amint a lány csodálkozva néz rá.

– Bocsánat, nem akartam leskelődni! – mentegetődzött Aliz.

– Nem is tetted.

– Akkor jó, ugyanis nem nagyon ismerem a katonai protokollt.

– Ez már nem annak a része volt.

– Hogyhogy? – kérdezte Aliz, s elindultak a többiek után.

– Én nem vagyok hivatásos katona.

– Nem úgy nézel ki, mintha nem az lennél.

– Történész vagyok, vagyis leszek. Hadtörténész.

– Akkor ez kutatómunka?

– Igen, részben, az is, meg… – David azonban nem fejezhette be, mert a polgármester magához intette Alizt a dombtetőn, hogy tolmácsolja, amit Hart ezredesnek mutatna.

A visszaúton a hivatalig csend telepedett az autóban ülőkre. Aliz arra gondolt, a nagyapja sokat mesélt neki a háborús eseményekről, de a lezuhant amerikai repülőkről nem emlékszik, hogy valaha említést tett volna. Megpróbálta elképzelni, mi történhetett a pilótával, miután magához tért a zuhanás után. Elpirulva vette észre, hogy David Donovan a visszapillantó tükörben kedves mosollyal figyeli őt. Zavartan tekintett a mellette ülő jegyzőnőre, aki azonban elgondolkodva nézett ki a Humvee ablakán.

Hart ezredes megtartotta ígéretét, valóban betértek a hivatalba. Egy szempillantás alatt megitták a frissítőt, és határozott udvariassággal távoztak is. Aliz és a polgármester alig bírta követni őket.

Hart ezredes kézfogása után Bártfai István még le sem engedte a kezét, a konvoj már el is tűnt a kanyarban, Kőröshegy irányába.

– Hú, ez nagyon gyors volt! – jegyezte meg elképedve a polgármester Aliznak.

– Mondták, hogy nem maradhatnak…

– Jó, jó, de azért… – csóválta fejét a férfi. – Na, mindegy, legalább nem az lesz a nap híre, hogy megszálltak bennünket az amerikaiak.

– Dehogynem – jegyezte meg Edit asszony. – Nézd a bolt előtti csoportosulást!

– Ajaj… – sóhajtott a polgármester. – Képzelem, miket találgathatnak. Nem is megyek még haza ebédelni. Aliz, bejönnél? Szeretném tudni, mit mondott az ezredes a megemlékezésében.

– Természetesen! – bólintott Aliz megkönnyebbülten, mert egyáltalán nem kívánkozott vissza a boltba, hogy kifaggathassák. A tárgyaló meleg volt az ablakaira tűző naptól, így a polgármester

hűvös irodájában telepedtek le. Rövidesen csatlakoztak hozzájuk a hivatal dolgozói is.