Ahol már nem nőnek virágok

Szűcs F. Ágnes

2019

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

„Az újságírói és a jogvédői lét sokban hasonlít: olyan falaknak kell nekirontanunk újra és újra, amelyek talán csak a századik nekifutásra dőlnek le. Következetesen és folyamatosan ostromolni ezeket a falakat kemény munka, de egyben nagy szabadság is: szabadon kimondhatjuk és leírhatjuk a gondolatainkat, és az lehet a mindennapi foglalkozásunk, hogy a hatalmat kritizáljuk anélkül, hogy retorziótól kellene tartanunk. Ez a lehetőség keveseknek adatik meg, akinek mégis, annak kötelessége élni is vele mindig, minden körülmények között.”

(Dojcsák Dalma)

Budapest 2012 tél eleje

– Keresed a bajt, húgocskám! – dobta a szemétbe a kiürült poharat Fülöp.

– Csak válaszokat akarok – vonta meg a vállát a lány. Már jó előre tudta, hogyan fog reagálni a családja a bejelentésére. Nem lepődött meg. Féltik, aggódnak érte. Ezt nem is vetheti a szemükre.

Ezt jelenti a család fogalma. Azonban ezzel a belső késztetéssel szemben tehetetlen. Engednie kell neki. Meg kell próbálnia. És már el is döntötte. Kilép a féltő és óvó burokból.

– Mit vársz egy olyan embertől, akinek abban merült ki az apaság fogalma, hogy ünnepekkor csomagot küldött neked? Hányszor láttad?

– Kétévente. De írt. Rengeteg levelet írt. – Ez is igaz. Az apja valóban írt, csak ez valahogy nem elég egy gyerek felneveléséhez. Tudja, hogy a bátyjának igaza van, és nem csak neki. Több oka is van annak, hogy nem szólítja apának a biológiai apját. Az egyik ok épp a felgyülemlett hiányérzet.

Paul nem volt ott, amikor a világra jött, az első mosolynál, szónál, lépésnél, az iskolakezdésnél és sajnos annak befejezésénél sem. Paul soha nem volt sehol. Ő mégis meg akarja találni. A szemébe akar nézni. Válaszokat akar.

– Pénzt küldött a taníttatásodra. Tudom. Biztosan nem olyan rossz fej. De gondolj bele, mit érezhet apa? A szeme előtt nőttél fel, és most bejelented, hogy meg akarod keresni a vér szerinti apádat. Ez valahogy olyan... – húzta el a száját Fülöp. Ha akarna sem tudna állást foglalni. Egyik oldalon a kishúga, a szeme fénye, aki időközben felnőtt és tele van világot megváltó ötletekkel, tiszta, még sértetlen életerővel. Talán a helyében ő is útnak indulna. Talán. A másik oldalon azonban ott az apja, aki felnevelte őket az anyjuk halála után. Paula bejelentése óta összetörten ül a szobájában. Úgy érzi, hogy ő is elhagyja, ahogy az anyjuk tette sok évvel ezelőtt. A saját csődjének éli meg. Most jobban utálja és megveti Pault, mint eddig bármikor. A feleségét is Paul miatt veszítette el. És most Paula... Hát ez az ő családja. Ő pedig középen áll. Örül, hogy nincs egyik helyében sem.

– Te is azt hiszed, hogy ez változtat valamin? Ti vagytok a családom. Az, hogy meg akarom ismerni, nem azt jelenti, hogy hátat fordítok nektek. Nekem csak ti vagytok. De ő... ő is az életem része, és többet akarok megtudni róla. Meg kell ismernem azt az embert! Anya szerette.

– Úgy látom, képtelenség téged jobb belátásra bírni – sóhajtott fel a férfi. – Makacs vagy és csökönyös, mint egy szamár. Vajon ez is örökletes? És kitől örökölted? Tőle vagy anyától?

– Ígérem, hamarosan erre is megadom a választ neked – ölelte meg Paula a bátyját.

– Eljössz ma este? – váltott gyorsan témát Fülöp. Hiába, még ma is le lehet venni a lábáról egy öleléssel. – Remélem, nem gondoltad meg magad, mert akkor kénytelen leszek leakasztani valahonnan egy cicababát. Tudod, olyat, akit te ki nem állhatsz.

– Csak a holttestemen át! Ott leszek! – nevetett Paula, majd felpattant és kisietett a kertbe.

Fülöpnek meg sem kellett kérdeznie, pontosan tudta, hova siet a húga. A búvóhelyére. Oda, ahol gyerekkorában is elbújt, amikor félt valamitől. Vizsgák előtt ott tanult. Ott itatta az egereket, amikor szerelmi bánat gyötörte. És ott olvasta a Paultól kapott leveleket is. A kis rejtekhelye kezdetben egy apró kis faodú volt, eredetileg a kerti szerszámoknak, de Paula idővel annyira berendezkedett benne, hogy a kincsein kívül semmi másnak nem jutott hely.

„Kár odázni a dolgokat. Már olyan sokszor beszéltünk róla. Nekem itt a helyem, neked pedig a családoddal. Nem szakíthatlak el tőlük. Mondhatsz rám bármit. Legyek én a rossz, a kegyetlen. Sok minden lehetek. De önző nem vagyok. Legalábbis minket illetően nem. Akkor lennék önző, ha elvenném tőled az esélyt, hogy teljes értékű életet élj. Oda tartozol. Én már elfogadtam ezt. Felejts el a végtelennek tűnő szerelmünkkel együtt. Nem létezik és már mi sem létezünk. Többé már nem létezünk. P.”

Amikor Paul ezt a levelet írta, még fogalma sem volt róla, hogy van egy lánya. Vajon büszke volt magára, amiért ilyen könnyűszerrel kiadta annak a nőnek az útját, akit annyira szeretett? A korábbi levelek ezt bizonyították, bár könnyebb leírni valamit, mint tettekben kifejezni.

Paula szomorúan forgatta a régi, gyűrött leveleket. Ki tudja, mennyi könnyet láttak ezek a kopott sorok? Biztos volt benne, hogy az anyja sokat szenvedett. Paul McCauley nem egyszer összetörte a szívét. Megesküdött magának, hogy ő soha nem lesz szerelmes. A csudának kell ez a sok fájdalom.

Meg kell ismernie az apját. Már nem elég annyi, hogy orvos, hogy bejárta lassan a világ összes háborús zónáját, a perifériát. Túl sok a miért. Paul McCauleynak kötelessége megmagyarázni, hogy miért döntött az anyja úgy, hogy feladva az itthon kényelmét visszamegy önkéntesként a válságzónába. Ennek a férfinak tudnia kell, hogy az anyja miért járt azon az esős napon Kambodzsa elhagyatott falujában tífuszos gyerekeket ápolva, és miért lépett rá arra az átkozott taposóaknára.

Paulnak tudnia kell a választ. Arra is, hogy ő kire hasonlít jobban.

Bátorság vagy őrültség útnak indulni? Nem könnyű célt választott magának. Szíria már jó ideje nem a szeretet és a béke hazája, de nem is számított rá, hogy majd happy end várja. Tudja, hogy még véletlenül sem fog ilyesmiről írni. Talán a lelkével együtt minden nap összetörik majd a világba vetett hite, de Paul is ott van. Már hónapok óta nem kapott semmilyen életjelet felőle. Az Orvosok Határok Nélkül Szervezetnél azt az információt kapta, hogy Paul McCauley csapata Aleppóban van.

A terror és a halál városában. Ő pedig kapva kapott az alkalmon, hogy jelentkezzen tudósítóként. A legtöbb szerkesztőség a fiatal korára hivatkozva visszautasította, de ő nem adta fel. Nem az a fajta.

Végül egy független szerkesztőség leszerződtette erre az útra. Próbaidő, mondták. Eddigi élete legjobb napja volt, amikor kézhez vehette a szerződését. Ez egy nagy dolog. Azt fogja csinálni, amihez ért, amit szeret, és mellette megkeresi az apját. Akarhat ennél többet?

Magna cum laude végzett az egyetemen, három éve tudósít a helyi hírportáloknak az országban zajló eseményekről. Talán nagyképűség, de kinőtte már a hazai médiát. Nem akar itt megrekedni.

Péter szerint képtelen megülni a fenekén. Szegény Péter... a nevelőapja, az apja. Bármi történjen is, ő egész életében ezt az embert fogja apjának tekinteni. És büszke rá, hogy így van. Kicsit összeszorult a szíve, amikor összevesztek az út miatt. Péter nem haragtartó, csak félti. Szerencsére itt van neki Barbara, hogy tartsa benne a lelket, amíg ő hazatér. Ő az a nő, aki tökéletes barát, házvezetőnő, szerető és társ. Jó, hogy az apja évekkel ezelőtt felvállalta ezt a kapcsolatot. Szereti Barbarát. Kellett még egy erős kéz és egy aggódó szív két serdülő gyerek mellé.

Tipikus protokoll estély, forgatta Paula a poharát a kezében. Nem először kíséri el a bátyját hasonló rendezvényre, de volt már a mainál szórakoztatóbb parti is. Ugyanakkor az is könnyen meglehet, hogy a hiba abban keresendő, hogy ő gondolatban már a Damaszkusz felé tartó repülőn ül. Nem tehet róla, élete nagy sztorija, nagy útja. Az első komoly önálló munkája. Várja, izgatott tőle, kíváncsi rá, ezért most sehogy sem kötik le a figyelmét a híres sebészorvosok beszédei. A vacsora és a zene kifogástalan, mint mindig. Ő pedig feszeng abban a ruhában, amit Barbara ráparancsolt.

Vajon mikor fog már felhagyni végre a mostohaanyja azzal, hogy kiházasítsa? Nem akar férjhez menni, nem kíváncsi a nagy szerelemre. Nincs rá ideje. És különben is, a bordó nem az ő színe.

– Látom, nem mulatsz túl jól! – jelent meg mellette a bátyja.

– Ennyi sznob között? Komolyan, aggódom érted! Tíz év múlva te is ezek közé a felfuvalkodott hólyagok közé fogsz tartozni?

– Ne általánosíts, hugi! – nevetett Fülöp. – Nem mindenki válik azzá.

Paula gyorsan replikázni akart, de amikor a pillantása megpihent a terem másik végében, kis híján elharapta a nyelvét. Egy magas, sötét hajú férfi kötötte le a figyelmét. Az idegen ellenállhatatlanul festett a tökéletesre szabott öltönyében. Fantasztikus volt a mosolya, amellyel sorra megajándékozta az őt körülvevő női vendégeket.

– Ki az a fickó? – kérdezte kíváncsian. Nem tudta levenni a szemét a férfiról, ahogy a teremben jelen levő többi nő sem. Tátott szájjal hallgatták és persze bámulták.

– Jake Roberts. Csodálkozom, hogy nem hallottál róla – súgta a fülébe a bátyja. – Igazi koponya.

Elismert angol sebész. Egy jó ideje felakasztotta a vasalt köpenyét a szögre, és önkéntesként dolgozik a menekülttáborokban.

– Egy hős... – húzta el a száját a lány. Az ilyen újgazdag, mondvacsinált hősökből van a legtöbb.

Azért tart itt a világ, mert ilyen szépfiúra vasalt hírnévre vágyó alakok akarják magukat sztároltatni.

Még hogy önkéntes! Nevetséges! Kizárt, hogy ez az alak le tudjon ereszkedni a nyomorultakhoz!

– Nem mindenki olyan, mint Paul. Jake-nek van jómodora, és vagyona is – nevetett Fülöp a húga megjegyzésén. Már ebben a pillanatban biztos volt benne, hogy Paulának mindig is ellenszenves lesz a híres orvos.

– Akkor már sokkal inkább Paul. Ő megrögzött, és nem látni egyik napilap címlapján sem.

– A vér nem válik vízzé, ugye, húgocskám?

– Mindegy, hogy ki ő... Többre tartom a munkáját. Ezt te is tudod. Talán az a baj, hogy a mi családunkban túl sok önkéntes volt.

– Vége a körnek, életem! – ölelte magához a férfi. – Nincs több veszteség, emlékszel?

– Nincs több – érzékenyült el Paula. Jócskán megszenvedték ők már a veszteségeket. Előre kell nézniük. Fülöpre szép karrier vár, remek orvos. Ő pedig lassan elkezdi próbálgatni a szárnyait. Ideje továbblépni, kilépni a múltból. Ezt csak egy módon teheti meg, és meg is fogja tenni, akkor is, ha az apja kézzel-lábbal ellenkezik.

Szíria, Aleppó

– Jó lett volna, ha beszélhetünk – sóhajtott egyet a lány. – Mindegy, ha itt végeztem majd otthonról felhívlak. Remélem, jól vagy! Tényleg remélem – bontotta szomorúan a vonalat és elindult a reptér kijárata felé. Ha időben megkapja az üzenetet, miszerint Paul nem tartózkodik Aleppóban, akkor nem álmodozott volna egész úton arról, hogy most találkozhat végre vele. Ez az ő formája.

Semmi sem úgy alakul, ahogyan eltervezi.

Hogy mi várja itt, arról nem sok fogalma van. Belevágott, mert érdekesnek találta. Mert bizonyítani akart. Mert találkozni akart Paullal. Most viszont az a híres bátorsága, amivel elindult, lassan kezdi cserben hagyni.

Más a tévéből nézni a háború sújtotta területeket. Élőben sokkolóbb a nyomor és a pusztítás.

Otthon már tanulmányozta az itteni helyzetet, de egy belső hang azt súgja, még nem tud eleget. A valóság, ami a szeme elé tárul majd, sokkal szörnyűbb lesz.

– Miss Paula? – jelent meg mellette egy középtermetű férfi.

– Igen.

– Saim vagyok. Én vezetem el Aleppóba. Ennyi a csomagja?

– Kevés lenne? – csodálkozott rá a lány az egyedüli utazótáskára, amit a kezében szorongatott.

– Elég hideg van errefelé – vette kézbe Saim a poggyászt, és elindult a kijárat felé.

Paula csendben követte. Túl sok kérdés kavargott a fejében, ezért egyiket sem tette fel. Buta ellentmondásai a szürkeállományának.

Saim az utcán egy terepjáróra mutatott. Na igen, mint a filmekben. A kocsi kopott és régi.

Mégsem várhatták limuzinnal egy háborús országban! Paula elmosolyodott a saját balgaságán, majd beszállt az autóba.

– Remélem, jól ül! – ült Saim a volánhoz, majd miután végignézett a lányon, elmosolyodott.

– Mi az? – kérdezte Paula zavartan.

– Attól féltem, nem fogom megismerni. Nem mintha sokan akarnának ide jönni, de egy biztos, kevés szőke nő érkezik ide.

– Akartam ám festetni indulás előtt, de már nem volt elég időm rá – nevetett fel a lány. Legalább Saimnak van humora. Vajon minek köszönheti?

– Vétek lett volna! – indította el az autót a férfi.

A damaszkuszi nagykövetségen elszenvedett formaságok után Aleppó felé vették az irányt. Amíg Paula az idegenvezetőjét hallgatta, sikerült valamelyest lenyugodnia. Az unott arcú hivatalnokok itt korántsem vágnak unott arcot. Inkább meglepődnek, aztán dühbe jönnek, amiért egy fiatal magyar nő ide utazik. Semmi jót nem néznek ki belőle, ez pedig őt mélységesen felháborította.

Kicsit később belátta, az aktakukac nem sokat tévedett. Ő még tapasztalatlan, és a térségben nem egy riportert rabolt már el az ISIS. Ugyan mivel tudná magát megvédeni velük szemben? Nincs fegyvere, verekedni sem tud. Félő, hogy ellenük bármilyen harcművészet kevés lenne. Marad a remény és a szerencsébe vetett hit. Talán elég lesz, hogy túlélje ezt a tíz napot.

Hihetetlen, hogy Budapest és Aleppó között 1948 kilométer van. Ez csak pár óra repülővel. Ennyi kell ahhoz, hogy eljusson valaki a borzalmak városába. Damaszkusz és Aleppó között az autóval megtett alig 310 kilométer sokkal lassabb, sokkal szívfacsaróbb. Az ostromlott város felől folyamatos a menekültáradat. Teherautókon, gyalog. És azok a reményvesztett arcok! Már-már elviselhetetlen a látványuk.

Ő pedig épp oda tart, ahonnan ezek az emberek menekülnek. Egy biztos, el kell ide jönni ahhoz,

hogy az ember kellő módon tudja értelmezni a menekültválságot. Az embereknek látniuk kell ezeket a helyeket, hogy megértsék, mitől és honnan menekül ennyi ember. Felületes ismeretek birtokában csak felszínes képet lehet alkotni egy adott problémáról. És ez itt maga a probléma. Otthontalanná vált családok, síró gyerekek és hideg tél. Ebben az esetben ráadásul a tél a legkisebb probléma. Bár a szervezetük nincs hozzászokva az ilyen hideg időhöz, ezt még kibírnák, ha nem irtanák őket a pokolgépek, aknák és az éhínség. Szörnyű elegye ez a halálnak.

A régi Aleppó már sehol sincs, nézte Paula a távolban fekvő várost, mely fölött sűrű füst gomolygott. Saim szerint a terroristák mindent leromboltak, ami a város ókori múltját jelentette.

Hajdan az ország második legnépesebb városa volt, és a világ legrégebb óta lakó települései közé tartozott. A kelet-nyugati úton elfoglalt kereskedelmi helyzete határozta meg a történetét és a virágzását. Úgy tűnik, a pusztulását is.

A tavaly óta tartó polgárháború és a mai napig is ostrom alatt levő állapota következtében a világhírű óvárost teljesen lerombolták. Jelenleg egy sakktáblára hasonlít. A város sorsa attól függ, hogy kik szerzik meg maguknak, az oroszok által támogatott kormánypárti katonák vagy a terrorista szervezet. A légteret orosz gépek uralják. A város Szíria Sztálingrádjává vált.

Meghűlt benne a vér, ahogy végighaladtak rajta. Meg volt róla győződve, hogy nem érezheti biztonságban magát még az autóban sem. A szőke tincseit bedugta a sapkája alá, mintha ettől már nem válhatna könnyűszerrel célpontjává egy golyónak. Az nem jelenthet megnyugvást, hogy az autó oldalán ott van a Vöröskereszt jele. Akik iskolákat és mecseteket robbantanak, nem riadnak vissza semmitől.

A borzalom és a félelem eddig nem ismert formában tört rá. Nézte az ablakból a porrá rombolt házakat, és nehezen hitte el, hogy itt még élnek emberek. Izzadt a tenyere és a hideg ellenére kiverte a víz. Ez itt a halál közvetlen közelről szemlélve.

– Megérkeztünk! – állította le Saim az autót egy romos épület előtt.

Korántsem volt bizalomgerjesztő, de legalább még egyben volt. Még... – ütött szöget a lány fejében a saját megjegyzése. Szerencsére az apjának fogalma sincs róla, hogy milyenek az itteni körülmények. A tévé nem mutat meg mindent. A napi híradókban jó esetben öt-tíz perc jut az itteni felvételekre, főműsoridőben pedig nem adják le a valódi borzalmakat. A családja annyit tud az itteni helyzetről, amennyit ő tudott az érkezése előtt.

Saim illedelmes idegenvezetőként megmutatta a szállodának nevezett szálláshelyet. Még véletlenül sem volt szálloda... Vagy talán régen, nagyon régen, tűnődött el Paula. Talán azért nem rombolták még le, mert az enyészet amúgy is hamar összedönti majd.

– Nem olyan rossz! A maguk része jó állapotban van – magyarázta Saim, és előrement.

– Gondolom! – óhajtott fel a lány. Nem akar elkényeztetett nagyvárosi fruskának tűnni, de ez az épület egy romhalmaz. Egyelőre elképzelhetetlennek tűnik, hogy itt orvosok és riporterek szállnak meg. Őrültek. Mindenhonnan omlik a vakolat. És hideg van. Rettenetesen hideg.

– A fene! – kiáltott fel, amikor megbotlott egy földön heverő táskában. Remek! Jó, hogy nem rúgta fel teljesen. Ki az a felelőtlen barom, aki a folyosón hagyja az orvosi táskáját?

– Át is lehet lépni, nem kell azonnal felrúgni! – jelent meg egy magas férfi. A hangja fáradt volt és rideg. De az arca... A lány pislogott, miközben kereste a férfi tekintetét. Ismeri ezt az arcot. Látta

már, csak akkor a férfi elegáns öltönyt viselt. Jaj, ne!

– Sajnálom! – dadogta zavarában. – Az azért javít valamit a helyzeten, hogy nem láttam. Ha nem hagyja a földön, nem botlom meg benne.

– Saim! – ráncolta a szemöldökét Jake Roberts. Szemmel láthatóan nem tetszett neki a hívatlan vendég. – Új üdvöskénk van? – kérdezte jól kivehető gúnnyal a hangjában.

– Ő Paula. – vigyorgott Vlagyimir. – Nem ápolónő. Újságíró – jelent meg egy köpcös alak, és átkarolta a lány derekát, mintha régi ismerősök lennének. – Vlagyimir vagyok! – nyújtotta felé a másik kezét. – Az operatőröd! Rendelkezz velem!

– Vagy úgy! – mérte végig Jake Paulát. Egy újabb karrierista riporter, aki azt hiszi, nevet szerez magának, ha itt írja meg álmai sztoriját. Hamarosan ugyanúgy feladja majd, mint a többi. Ez a hely maga a pokol, nem való az ilyeneknek. Főleg nem ilyen védtelen teremtéseknek.

– Szerényi Paula – nyújtotta a kezét a lány, de ő nem fogott vele kezet.

Ismerős volt a vezetéknév... Hol hallotta? Pocsék a névmemóriája. Egyáltalán milyen név ez?

Örmény vagy szlovák? Még egyszer végigmérte a lányt, majd egy rövid biccentés után elviharzott.

Egy kis fruska... A tekintete mégis tele van elszántsággal. Nem baj, elmúlik. Hamar elmúlik majd.

– Roberts doktor nagyon komoly – vigyorgott Saim.

– Észrevettem – bólintott a lány. Tehát személyesen is találkozott a híres Jake Roberts sebészorvossal! A tehetséges, vagyonát eldobó, nők álma adonisszal... azért ez utóbbi erős túlzás.

Öltönyben tényleg lélegzetelállító volt, de most... kopott télikabát, még annál is fakultabb farmer...

És még faragatlan is.

– Sok a súlyos sérült a kórházban. Tudja, a robbantások.

– Nyilván ez gátolta meg abban, hogy köszönjön.

– Pihenj kicsit, rendezkedj be. Később beszélünk! – köszönt el tőlük Vlagyimir, ők pedig folytatták tovább az útjukat a romos folyosón.

– Itt a szobája! – értek a folyosó végéhez. – Nem Hilton, miss Paula, de biztonságos.

– Igen? És mitől véd meg? – kényszerített egy mosolyt az arcára a lány.

– Vigyázni fogunk magára. Estére visszatér Vlagyimir.

– Az jó lesz... – nézett újra körbe Paula a szobában. Borzalmas ez a hely. Az egész város az... Túl magasra dobta a labdát, amikor ideutazott. Már most érzi, hogy csődöt fog mondani.

– Szóljon, ha szüksége van valamire. Ja, és kérem, ne igyon a csapból. A szekrényben talál palackozott vizet.

– Egy kis fűtés esetleg?

– Most van a legmelegebb, miss! – zárta be maga után az ajtót Saim.

A legmelegebb... vacogott tovább a lány. Meg fog itt fagyni. Vagy tüdőgyulladást kap. Persze van itt elég orvos, hogy meggyógyítsa... Béna vicc volt. Meg is dorgálta magát érte.

Nem volt kedve kicsomagolni. Abban reménykedett, hogy hamarosan megjön a harci kedve, ha újra találkozik Vlagyimirrel. Jó pár e-mailt váltottak egymással, mielőtt idejött. Valóban okos és tehetséges fotós. A képeivel sikerül majd tartalmas cikkeket szerkesztenie. Jelen pillanatban nem bízik a saját szókincsében. Egy mondattal le tudja írni, mi van itt. Pokol, pusztulás, halál. Ezeket a szavakat kéne felváltva használnia... egyéb nem jut eszébe.

Lerogyott a matracra. Mert ez az... egy kopott matrac, ami a fekhelyéül szolgál majd az ittléte alatt. A szoba felszereltsége alapjában véve tartalmaz mindent, amire szüksége van. Egy asztal, ahová leteheti a laptopját, egy ezeréves szekrény annak a kevés ruhának, amit magával hozott, egy szék, amire odafagyhat a feneke, a matrac, ahol megpróbál aludni, mielőtt csonttá fagyna és egy fotel, ahol vacoghat tovább, ha már nem bírja elviselni a didergést a matracon fekve.

Ismét eszébe jutott Paul. Egyáltalán, mit gondolt? Azok után, hogy már jó ideje nem jelentkezett, majd itt rábukkan? Az is egy gyerekes elképzelés volt, hogy ha megüzeni neki, hogy Aleppóba jön, akkor a férfi majd mindent félredobva rohan, hogy megakadályozza. Nem tette, és ő itt van. Paullal vagy nélküle, de talpon kell maradnia. Valahogy...

A fűtőtestek hidegek, otthon pedig lobog a tűz a kandallóban. Korog a gyomra. A repülőn az izgalom miatt nem tudott enni, most viszont a kimerültség nem hagyja. Pedig most jól jönne pár szelet Barbara csodasütijéből. Szegény asszony! Elég lesz összekaparnia az apját. Attól félt, hogy még megölelni sem lesz hajlandó indulás előtt. Buta dolog volt. Péter úgy ölelte magához, mintha utoljára tenné. Soha nem látott könnycseppet az apja szemeiben, most viszont mindkét szeme csillogott. Ő pedig mosolyogva suttogta, hogy nem lesz semmi baj. Ebben akkor sem volt biztos és most már nem is fogja magát ringatni benne.

Itt, Aleppóban semmi sincs rendben. A reptérről ide vezető úton folyton halálfélelme volt. Eddig is ismerte ennek a szónak a jelentését, de most testet öltött az utcán látottak miatt. Lerombolt házak, mecsetek. Romok... emberi, tárgyi, állati roncsok. Pusztulás. Félelem és kilátástalanság. Ez van itt.

Erről kell írnia. Itt nem mosolyog senki. Egyedül Saim. Ő is illemből.

Jake Roberts tökéletesen beleillik ebbe a képbe. A szigorú tekintetével, a gúnyos és felettébb rideg beszédével. Az estélyeken nem ilyen hangnemben szokta magához édesgetni a nőket. Azok a méregdrága ruhákba bújtatott hölgyek itták a férfi szavait. Akkor mosolygott. Ellenállhatatlan volt.

Sármos, vonzó... Nem akar Jake Robertsszel foglalkozni. Őt akkor sem nyerte meg, most pedig pláne.

Tuskó. Bunkó. Paula elfintorodott.

– A szentségit! – szitkozódott Jake. Újabb robbantás, újabb sérültek, és még annál is több halott.

Egyre kevesebb a gyógyszer, a vér is fogyóban van. Hiába tudja megmenteni az életüket, akkor is a keze között halnak meg. – Azonnal ide! Segítség kell! – kapott ölbe a váróban egy összeesett kisfiút.

– Most hozták a többiekkel! – sietett oda hozzá Hassam, a fiatal gyakornok.

– Mit tudunk róla?

– A házban volt az étterem mellett. A családjából senki sem élte túl a robbantást, de ő a saját lábán mászott ki a romok alól.

– Rendben, akkor tökös gyerek! – fektette fel Jake a vizsgálóágyra. – Sarah! – intett a nővéreknek.

– Vetkőztessétek le!

Négyen sürögtek-forogtak a gyerek körül. Egy pillanatra mindannyian ledermedtek, amikor

meglátták a ruhátlan apró testet. Csont és bőr. A bordái szabályosan kiálltak, a mellkasa tele volt zúzódásokkal. Már alig lélegzett.

– Hány éves ez a gyerek? – szörnyülködött az egyik nővér.

– Kilenc.

– Akár öt is lehetne a súlya alapján – nézett Sarah a gyakornokra.

– Erre nincs idő! – kiáltotta el magát Jake. – Gyerünk, mert elveszítjük! És én ma már nem akarok több halottat!

Hiába minden, nézett végig Jake fáradtan a kórtermeken. Fölöslegesen hangoztatják a triázs fogalmát, amikor ennyi gyereket hoznak be egyszerre. Melyiket vegye előre? Melyiknek könnyítsen a kínjain, és melyiket büntesse azzal, hogy tovább várakoztatja? Az a kilencéves fiú a váróteremben halt volna meg, ha nem veszi észre két műtét között.

A rohadt életbe! Itt mindig ugyanaz történik. A mészárlások mindennaposak, ők pedig tehetetlenek. A kórház túlzsúfolttá válik. A gyerekosztályon van a legnagyobb gond. Egy dolgot megtanult: az árvákat minél tovább bent kell tartania. Jó esetben szerencséjük van, és a Vöröskereszt időben tud segíteni elhelyezni őket. Ellenkező esetben katonai táborokba küldik, ahol gyilkosokat faragnak majd belőlük.

A Vöröskereszt most is késik. Késnek a szállítmányok, a gyógyszerek, az élelem. Valahol feltartóztatták a konvojt. Ha ide is ér, már jócskán meg lesz vámolva. Mindig ugyanaz. Tegnap, ma, holnap és azután.

Hajnalban újrakezdi. Mindig újrakezdi. Mert ezért van itt. Ezért hagyják, hogy itt maradjon.

Londoni orvosként el sem tudta képzelni, hogy létezik ilyen. A felszerelt magánklinikán, a mindig frissen vasalt köpenyben nem kellett amiatt aggódnia, hogy mihez kezd, ha műtét közben kikapcsolják az áramot, és nem indulnak be a generátorok. Itt viszont senkit nem érdekel, hogy ilyen körülmények között kell életeket mentenie.

Paula nem emlékezett rá, hogy mikor szenderedett el. A fogai vacogtak, amikor kopogtatásra ébredt. Mennyit alhatott? Álmosan nézett az órájára. Jobban megviseli az időeltolódás, mint gondolta.

– Végre! – állt az ajtóban egy férfialak.

– Vlagyimir? – dörzsölte a szemeit a lány.

– Da, kislány!

– Hova tűntél? Órák óta várlak – méltatlankodott Paula.

– A többiek nem tévedtek. Tényleg fel van vágva a nyelved! – nevette el magát a férfi, és üdvözlésképp megölelte a lányt. – Kint voltam egy merényletnél. Gyere, a vacsoránál elmesélem.

– Csak egy percet adj! Át kell öltöznöm!

– Igyekezz! Addig megnézem, mi van a záraddal! Nem jó így hagyni éjszakára! – mutatott a lógó kilincsre a férfi.

– Saim azt mondta, biztonságban vagyok. – Mégis mit mondhatott volna, amikor csak pár perce érkezett meg, és már az arcára volt írva, hogy iszonyodik ettől a helytől, adott igazat Paula gondolatban Saimnak.

Míg Vlagyimir a folyosóról próbálta megerősíteni a zárat, ő az ágyra szórta a táskája tartalmát.

Ide meleg holmi kell! Az itteni tél valahogy nem olyan, mint otthon... ha enni nem is kap, de reméli, hogy jut számára egy bögre forró tea a kantinban.

– A mindenit! – reszketett, amikor levette a pulóverét. Kellett neki kabátban aludni, most teljesen át van fagyva a teste.

– Ez lesz az, Paula! – nyitott be büszkén Vlagyimir. – Ne haragudj... – szégyellte el magát, amikor végignézett a lányon.

– Vlagyimir, az ördögbe is! – sziszegte a lány. Ideje sem volt maga elé kapni a felsőjét, amikor kinyílt az ajtó.

Fülig vörösödve állt a szoba közepén, közben a folyosóról hangok és sietős léptek közeledtek.

Egyből felismerte Saim hangját. És a másikat is. A fene vigye el! Megfordult, de már túl későn. Még így is látta Saim vigyorgó arcát és Jake Roberts szigorú tekintetét, az összeráncolt szemöldökét...

Kétségtelen, egyre jobb képet sikerül magáról kialakítania.

Vlagyimir sietve bezárta az ajtót, ő pedig végre felöltözhetett. Az arcára telepedett pír legalább megmozgatta a vérereit. Most nem is fázik annyira. Azzal már nem vesződött, hogy gondosan kifésülje a haját. Itt nem nagy szüksége lesz fésűre meg pipereholmikra. Elég egy egyszerű hajgumi, ami a sapka alatt összefogja a haját. Magához vette a jegyzetfüzetét, és elindult az ajtó felé.

– Tényleg ne haragudj, Paula – szabadkozott Vlagyimir.

– Hagyjuk! Éhen halok!

A kantinnak kialakított helyiség kicsi volt és most zúgott a hangos szóváltásoktól. Szerencsére melegebb volt, mint a szobákban. Paula érdeklődve foglalt helyet az asztalnál. Ezek az emberek olyanok, mint egy jól összeszokott csapat. Van köztük olasz, francia, angol és amerikai is. És mind egy nyelvet beszélnek. A tenni és segíteni akarás nyelve univerzális.

Hallgatta őket. Egy dologért mindenképpen hálás Paulnak: tökéletesen beszél angolul. Ennyi az ő

öröksége. Az orvosok egymásnak ecsetelték az eseteiket. A riporterek politizáltak. Szidták a rendszert, az iszlamistákat, a nagyhatalmakat. Mindenkit.

– Mennyi a vége? – fordult Vlagyimir Jake-hez.

– Huszonnégy.

– Az istenit!

– A robbantóval együtt? – kérdezte Paula. Abból, amit Vlagyimir idefelé jövet elmesélt, megtudta, hogy merénylő hajtott az egyik szállodába, ahol pokolgépet robbantott. A szállodát a házaikat már

szétrombolt fedélnélküliek lakták.

– Mit gondolt, miss Média? – húzta el Jake gúnyosan a száját. – Hogy nem tekintem embernek azt, aki magára erősített egy bombát? Orvos vagyok, embernek kell tekintenem őt.

– A londoni magánklinikán pedig azt tekintik embernek, aki fizet a szolgáltatásért, nem igaz? –

replikázott a lány. Nem kellene, tudja jól. Már első nap kivívta a férfi ellenszenvét. Ez rossz pont lesz a többiek szemében is, mert ők felnéznek Jake Robertsre, de őt mérhetetlenül dühíti, hogy ilyen flegmán viselkedik vele. Csak egy kérdést tett fel. Megpróbált bekapcsolódni a beszélgetésbe. Ennyi, ez a vétke.

– Ajjaj! – dőlt hátra Vlagyimir a székében. Vele együtt többen is felkapták a fejüket erre a párbeszédre.

– Nocsak! – tette le a kanalát Jake. Először dühös lett. Megjelenik itt a semmiből ez a kis fruska, és azt hiszi, hogy mindenre tudja a választ? Egy mély levegővétel után beszélni kezdett. – A magánklinikákra azok járnak, akik megengedhetik maguknak. A közkórházakban viszont, amilyen itt is van, olyan rászorultak vannak, akik már nem tudják pénzzel megfizetni az életet. Ugye érti a különbséget? Vagy talán a mindent meg akarok írni nevű csodaországban vidámak a megcsonkított, félig már halott emberek? – Látta, ahogy a lánynak elsötétülnek a szemei, barnából feketébe olvadtak. Valódi feketén csillogó dühös szempárral találta szemben magát. Csak egy embert ismer, aki képes így nézni, amikor dühös. Alig várja, hogy találkozzon vele és elmesélje, hogy megtalálta a hasonmását, nőben és korban jóval fiatalabb kiadásban. – Természetesen a halottak közé soroltam a merénylőt is – tette hozzá nyugodtabb hangnemben.

– Én nem tenném – jegyezte meg Paula. – Aki halált okoz, nem érdemel emberséget.

– Akkor ezt írja le! – forgatta a férfi a kanalát a tányérban. – Legyen ez az első cikkének a címe.

– Remek ötlet!

Paula csak egy dologra volt büszke: övé maradt az utolsó szó. Meglehet, csak azért történt így, mert az orvos túl fáradt vagy éhes volt ahhoz, hogy tovább vitázzon vele. A többiek is visszatértek az előző beszédtémájukhoz. Ő pedig abban bízott, hogy nem csinált magából bolondot azzal, hogy visszafeleselt Jake-nek. Amint alkalma lesz, elmeséli Fülöpnek, hogy feleslegesen istenítette ezt a szuper dokit. Lehet, hogy jó orvos, de a modora hagy némi kivetnivalót maga után.

Annyira más ez a fickó... amikor Pesten meglátta az estélyen, lehengerelte anélkül, hogy akár egy szót is váltottak volna egymással. Ahhoz képest az a Jake Roberts, akit itt megismert, fényévekre van attól a jó stílusú, feltűnően sármos férfitól. Aki itt van, egy beképzelt bunkó. Kétség sem férhet hozzá.

Vlagyimir mindent elmesélt a mostani helyzetről. Ezek a történetek nem olyanok voltak, amiket a média vagy a sajtó lead a világban. Sokkal kegyetlenebbek. Pusztít az éhínség. Igen ritka fagyos ez a tél, és a mészárlás mellett válogatás nélkül szedi az áldozatait. A robbantások, kivégzések szinte mindennaposak. Jobbára már az tűnik fel, ha egy nap csendesen, gyilkolás nélkül ér véget.

Minden szót le kell írnia, határozta el magát, amikor visszaért a szobájába. Semmi sem kerülheti el a figyelmét, mert itt minden szónak komoly súlya és jelentése van. Az ittléte számára is próbatétel.

Reggel kimennek Vlagyimirrel fotókat készíteni. Ismeri magát annyira, hogy tudja, fel fogja

kavarni. Nem biztos, hogy méltó az anyja emlékéhez. Szerényi Anna erős és bátor nő volt. Mindent kibírt. És ha másért nem, akkor az anyja miatt nem fogja most feladni. Nem teheti!

– A fene egyen meg titeket! – csavargatta a csapokat a fűtőtesteken. Eredménytelenül. Továbbra is hidegek voltak. Ebben a pillanatban azt sem tudja, hogy fogja kibírni itt az első éjszakát, nemhogy az elkövetkező napokat.

– Nem értenek emberi nyelven – jegyezte meg Jake az ajtóban állva.

– Mi? – fordult meg Paula meglepetten. A vacsora közben történt incidens után Jake szóba áll vele? Vagy csak revánsot akar? Mindegy, ő eléggé fázik ahhoz, hogy jólessen egy heves szóváltás lefekvés előtt. Legalább az majd melegen tartja valameddig.

– Ezek tárgyak – lökte el magát a férfi az ajtófélfától. – Ügyes kézzel kell bánni velük.

– Akkor ez bizonyára egy sebésznek jobban megy, mint egy újságírónak...

– Bizonyára – állt meg mellette Jake. Szándékosan nem fogott hozzá a fűtőtestek beállításához.

Miss Média kérje csak meg szépen! Ennek ez a rendje! Saim nem bírta volna kihagyni ezt a beavatást. Szándékosan nem szólt a fűtőberendezés turpisságairól. Lassan kezdenek megőrülni.

Abban lelik szórakozásukat, hogy végignézik, ahogy az újoncok kínlódnak a hely viszontagságaival.

Bár, be kell vallania, néha szórakoztatóbb, mint egy komédia.

– Akkor? Megvárja, amíg tüdőgyulladást kapok? Sebész létére ért a belgyógyászathoz is?

– Mindenhez értek, aminek köze van az emberi testhez – pillantott oldalra a férfi. Kedve lenne most elnevetni magát. Paula elvörösödött. A ma esti kikapcsolódás kipipálva. Vajon mire gondolt?

Nem kell sokat töprengenie rajta, az arcára van írva.

– Akkor legyen kedves, és az ügyes ujjaival állítsa be nekem őket.

– Ennyi az egész – csavart kettőt Jake a csapokon. – Még körülbelül két óráig lesz meleg. Utána központilag elzárják a fűtést.

– Hány fok van odakint? Reggelig halálra fagynak az emberek! – képedt el Paula.

– De maga nem fog és remélhetőleg tüdőgyulladást sem kap majd.

– Csak ígérje meg, hogy ha mégis bekövetkezik, véletlenül sem maga fog ápolni!

– Majd a triázs eldönti – vonta meg a vállát a férfi. – Lehet én, lehet más. Vagy az is lehet, hogy senki.

– Tessék?

– Az is lehet, hogy a kórház kap bombát, vagy ez az épület... Itt semmi sem biztos. Csak az, hogy most itt állunk – tett egy lépést Jake a lány felé. Beleszimatolt a levegőbe. Mi ez? Parfüm? Jó ideje nem érzett már ehhez hasonló illatot. Illik Paulához. Valamiféle vadvirág lehet. Szemtelen és erős...

akárcsak ez a kimondhatatlan vezetéknevű Paula, miss Média.

– Ezért nem kellene az áldozatok közé sorolni az elkövetőt.

– Pedig ő is áldozat. A vallása, a nézetei vagy a hagyományai áldozata... Mind áldozatai vagyunk valaminek – indult el a férfi az ajtó felé. – Maga minek az áldozata? – kérdezte még visszafordulva.

Nem jött válasz, így bezárta az ajtót maga után.

A múltam áldozata vagyok, gondolta Paula magában. A múlt az, amit nem lehet kitörölni.

Szerényi Paulaként egy jómódú család legkisebb gyerekeként nevelkedett. Szeretetben, harmóniában. Mindenki elkényeztette. Péter mindent megtett, hogy pótolja az anyját, kisebb-nagyobb eredménnyel sikerült is. Fülöp pedig megrögzötten játszotta a nagy testvért, hogy neki még a haja szála se görbüljön. És hiába a gondoskodó, féltő szeretet, ő nem Szerényi Paulaként van itt.

Nem hasonlít sem az apjára, sem pedig Fülöpre. Ő Szerényi Anna és Paul McCauley titkos szerelméből született, mostanra már felnőtt lányukként van itt. Az ő génjeiket örökölte. Hajtja a vére. Ide hajtotta. Innen indul. Aleppó az első mérföldkő az ő valódi életében.

– Reggeli, kicsi lány! – kopogtatott Vlagyimir az ajtón.

Kora reggel volt még. Paula összekucorodva feküdt az ágyon. Jake-nek igaza volt. Alig melegedett be a szoba, máris kihűltek a fűtőtestek. Legalább már reggel van és mozoghat. Úgy könnyebb lesz a testébe beállt hideglelést csillapítania. Gyorsan leszállt az ágyról, belebújt a csizmájába és magára húzta a legvastagabb pulóverét. Ezen már nehezen fér el a kabát. Így már nem fázhat. Megigazította a haját, ami annyit jelentett, hogy hanyagul összefogta hátul egy csattal és ajtót nyitott.

– Milyen volt az első éjszakád? – nézte a férfi a lány karikás szemeit.

– Remek! Tele élményekkel! Saimnak üzenem, hogy egy ideig ne kerüljön a szemem elé.

– Tehát rájöttél a cselre? – hahotázott Vlagyimir.

– Mondjuk inkább úgy, hogy rávezettek – jutott a lány eszébe az este, amikor Jake megjelent az ajtajában. Ha nem jön, akkor már szoborrá fagyott volna. Hogy lehet ez vicces bárkinek is? Egy ideig még dühöngött ezen az éjjel, aztán eszébe jutott a sok ember, aki odakint próbálja meghúzni magát a háza romjainál. Nem egyszer elszégyellte magát, amíg a takaró alatt vacogott. Neki volt fedél a feje felett, volt takarója. Kis időre átlangyosodtak a fűtőtestek, és nem látta a saját lélegzetét. De ők, akik odakint próbálták túlélni az éjszakát? Túlélték? Egyáltalán hogy van ez? Van egy külön egység, aki reggelente körbejárja a várost és megszámolja a megfagyott holttesteket?

A kantinban a megszokott zsibongás fogadta. Mindenki tettre készen tuszkolta magába a reggelit.

Sietve... mindenki siet. Az orvosok, nővérek és ápolók sietnek, hogy átvehessék a műszakot, az újságírók pedig a sztorikra kiéhezve dobálják magukba a falatokat.

– Köszönöm! – mosolygott hálásan az operatőrre, amikor átnyújtott neki egy csésze forró, gőzölgő

teát. Lényegtelen, hogy soha nem szokott reggelizni. Őt eddig csak az erősre főzött kávé tudta kiszedni az ágyból, vagy Barbara a tőle megszokott kedves hangján.

– Ez némiképp jobban védi a hidegtől, mint az esti fekete trikó – jegyezte meg Jake, amikor az üres tálcával megállt mellette.

Tehát látta, amikor Vlagyimir a zárat szerelte, futott végig a pillanatnyi pánik a lányon. Tudta!

Hiszen látta, hogyan ráncolja össze a szemöldökét, amikor felé pillant. Nem Saim közlendője váltotta ki belőle ezt a hatást.

Már nyitotta is a száját, de Jake továbbrobogott. Most alulmaradt vele szemben. Ideje sem volt megszólalni.

– Látom, nem leszel jóban a mi jó dokinkkal! – sóhajtott Vlagyimir.

– Miért? Ő jóban van valakivel?

– Nézd el neki! Túl sok szörnyűséget lát.

– Ahogy te is! Nap mint nap ugyanazt látjátok.

– Én lefényképezem, ő pedig megpróbálja menteni a menthetőt. A kettő nem ugyanaz. A nehezebb rész rá vár.

– Az ördögbe is, Vlagyimir! – tette le Paula a szendvicsét. – Hogy bírjátok ki? Egyikőtöknek sincs családja?

– Van, aki a családba menekül és van, aki eldobja magától. Jake elvált a feleségétől. Én viszont otthon hagytam az enyémet a lányaimmal. Tudod, innen nagyon jó hazamenni, mert amikor hazaérsz, képes vagy értékelni őket.

Paula már alig állt a lábán. Vlagyimirrel rengeteg képet készítettek. Képet... a pokol képeit. Ma megértette, hogy az apja és Fülöp miért ellenkeztek annyira, amikor bejelentette, hogy ideutazik.

Mindketten azzal vádolták, hogy olyan, mint Paul. Keresi a bajt... nem tudta meggyőzni őket az ellenkezőjéről. Világéletében arról álmodott, hogy újságíró lesz. Igen, talán tényleg örökölt valamit a szüleitől. Képtelen otthon ülni és a külföldi cikkeket magyarra fordítani, vagy a helyi híreket kommentálni. Látni akarja ezt a világot. Látnia kell, hogy megismerje. Hogy megértse. Különben egyik írása sem lesz hiteles. Az előző munkahelyén is bolondnak nézték, amiért nem akart cipőkről meg divatról írni. Bolondnak nézték. Mindenhol.

Az anyja megértette volna, gyűltek könnyek a szemébe. Ő megértette volna, és talán ő lett volna az egyedüli, aki vissza tudta volna tartani. De nem tehette. Sajnos már húsz éve nem teheti meg.

Ötéves volt, amikor meghalt. Alig emlékszik rá. Talán az illata és a hangja az egyedüli, amit fel tud idézni magában. Ennyi.

Lerúgta a bakancsát. Elcsendesedett a szállás, így összegyűjtötte a bátorságát, hogy elmenjen zuhanyozni. Képtelen dolog, hiszen egész nap lerombolt házak között lépkedett. A bombázások utáni romhalmazokat fényképezték. Talán a döbbenet miatt nem érzett félelmet. De most, mikor minden csendes, és neki győzködnie kell magát, hogy el merjen menni egyedül zuhanyozni, fél.

Idegennek érzi magát ezek között az emberek között. Tucatnyian vannak a világ számos országából. Mindannyian ugyanazt akarják megörökíteni, ő mégis bizalmatlan velük szemben. Jó ideje nem bízik senkiben. Régi rossz tulajdonság ez.

Végigosont a hosszú folyosón. Nem akart feltűnést kelteni, ezért nem kapcsolt villanyt sem.

Gyorsan megtisztálkodik, és megpróbál aludni egy keveset. Ez volt a terv. Ledobta a ruháját, közben az elemlámpájának a segítségével próbálta megkeresni a zuhany alatt a csapot.

– Remek! – bosszankodott, amikor percekkel később sem indult meg a meleg víz. Mindkét csapból hideg folyt. De még milyen hideg! Didergett a zuhany alatt. Legközelebb elsőként jön zuhanyozni, határozta el magában. A többiek elhasználták a meleg vizet. Első szabály: a meleg víz kincs!

– Mi a fene? – hallotta meg egy idegen mennydörgését. Az izzók nyomban bevilágították a helyiséget, amikor kivágódott a fürdőszoba ajtaja.

Neki pedig épp csak annyi ideje volt, hogy maga elé kapja a törölközőjét. Rémülten nézett az ajtóban álló férfira. Nem lehet ilyen szerencsétlen, bosszankodott magában.

– Mi a fenét keresel itt? – kérdezte Jake.

– Nem látszik, ugye? – didergett tovább Paula. Fogalma sem volt róla, elpirult-e. Azt ugyan érezte, hogy ég az arca, de a hideglelés erősebb volt a szégyenérzeténél.

– Lassan kezdem kapiskálni – mérte végig a férfi vigyorogva. Nem hitte, hogy ezen a helyen érhetik kellemes meglepetések. Ez azonban kétségkívül az volt. Az új lány sötétben zuhanyzik.

Annyira azért nem rossz a helyzet, hogy ne lehessen lámpát gyújtani a fürdőszobában.

– Örülnék neki, ha nem mulatnál a nyomoromon. Zuhanyozni akartam, de elfogyott a meleg víz.

És most hálás lennék, ha kimennél, hogy fel tudjak öltözni – szorította még jobban magához a törölközőt Paula. Ez a helyzet már önmagában is nagyon kínos. Tiszta szívéből bízott benne, hogy a lábain kívül semmi mást nem villantott meg.

– Igen. Ki is mehetnék – fonta össze Jake a karját a mellkasán. – Vagy talán segíthetnék is rajtad.

– Valóban jól mulatott a jeleneten. Egész nap a kórházban volt. Egyik műtét követte a másikat.

Borzalmas napja volt. Nyolc gyereket kellett megoperálnia a legutóbbi bombatámadásnak köszönhetően. Hat túlélte... fáradtan és elgyötörten jött vissza a szállásra, és semmi más vágya nem volt, mint pihenni egy pár órát. Reggel folytatódnak a borzalmak. A lány döbbenten nézett rá. Ettől pedig neki nevethetnékje támadt. Isten tudja, mi jár most miss Média fejében. Bele sem mer gondolni, mert férfi létére talán még ő is elpirulna. Ellökte magát a faltól és elindult felé.

– Mit? Mit művelsz? – sziszegte Paula rémülten, amikor a férfi behajolt a zuhanyfülkébe.

Egyszerre kicsi lett a hely. Jake a hatalmas termetével betöltötte az egész teret. Ő meg azon gondolkozott, hogy hamarosan sikítani fog! Érezte a gombócot a torkában. Egy hang sem jönne ki a torkán. Akkor nem marad más választása, leüti a férfit. A zuhanyrózsával. Bár valószínű, hogy Jake nem fog tőle elterülni a földön. A harmadik lehetőség viszont... nézett végig a férfi széles vállán és a meztelen hátán... Most már biztos volt benne, hogy lángol az arca.

– A titok nyitja, hogy egyszerre kell megnyitni mindkettőt. Ez nem a Hilton, kislány! –

egyenesedett ki Jake, miután kiszállt a zuhanyfülkéből.

Paula hatalmasakat pislogott. A meleg víz végigzuhogott a testén és a törölközőjén. Még most sem mozdult, csak bámulta a férfit. A bolondját járatja vele. Szórakozik rajta, de hazudna, ha azt mondaná, hogy nem esik jól a bőrének végre a forró víz.

– Nem bánnám, ha igyekeznél, mert így tényleg nem sok időm marad alvásra.

– Máris – dadogta a lány. Mihez kezdjen? Ki kellene menekülnie innen. Már így is sikerült nevetségessé tennie magát. Pont Jake előtt. Jake és a jó modor! Fülöp hatalmasat tévedett.

– Nem bánom, én nem vagyok szégyenlős – unta meg a férfi Paula megszeppent viselkedését. Itt vannak ebben a félig lebombázott városban. Tényleg az a lány legnagyobb baja, ha meglátja meztelenül? Nevetséges. Mit szűzieskedik itt a világ végén? Kigombolta a nadrágját. Semmi kedve itt tölteni az egész éjszakát arra várva, hogy miss Média befejezze végre a tisztálkodást. Ezen a helyen az illemmel nem mennek semmire. Ezt Paula is megérti majd, ha tovább marad. Bár nem fog. Talán még két nap, és hanyatt-homlok fut majd haza a rózsaszín Barbie-várába.

– Rendben! – húzta be sietve a zuhanyfülke ajtaját a lány. Tényleg az lesz a legjobb, ha minél hamarabb végez. Gyorsan leöblítette a haját. Jake mindeközben megnyitotta a szomszédos fülkében

a csapot. Paulának egy pillanatra kitágultak a pupillái. Éjszaka van. Ők pedig zuhanyoznak, és egy vékony műanyag fal választja el őket egymástól. Ugye nem átlátszó? Megriadt a gondolatra és megfordult. A fal nem áttetsző. Ez jó hír. Megkönnyebbült, de ugyanakkor legörbült az alsó ajka. Jó, hogy itt ez a fal. És jó, hogy nem látja most Jake arcát. Az viszont, hogy megcsúszott és a tenyerével hatalmasat csapott a falra, már korántsem volt jó. Próbálta visszanyerni az egyensúlyát és az önbecsülését is, amikor meghallotta, ahogy a férfi felnevet.

– Nincs rózsaszín dobozos samponom, hiába dörömbölsz. De a hátamat megmoshatod, ha akarod!

– A francba – motyogott a lány az orra alatt, amikor elzárta a csapot és kiszállt a zuhany alól.

A saját törölközője csuromvíz. Azzal nem megy semmire. Lehajolt a férfi kendője után. Hirtelen elszégyellte magát. Meglátta a hatalmas vérfoltokat a farmerén. A jó ég tudja, milyen szörnyűségeket lát nap mint nap. Ő pedig ostoba módon átkozza, amiért nevetséges helyzetbe került miatta.

Gyorsan megtörölte magát és belebújt a ruháiba. Indulás előtt szólni akart, hogy használta a törölközőt. Szólni akart, de a hangok ismét cserbenhagyták a torkát. A zuhanyfülke bepárásodott ajtaján keresztül tökéletesen kirajzolódott a férfi alakja. Uram, ments meg! Nagyot nyelt zavarában.

Majd észbe kapott: nem állhat itt kővé meredve. Nem bámulhatja Jake-t. Őrült liba, korholta magát és az ajtóhoz sietett.

Hiába nyomta le a kilincset, az ajtó nem engedelmeskedett. Nem nyílik, állapította meg kétségbeesetten. Az ajtó be volt reteszelve. Jake bezárta? Mikor? Ezek szerint bármi is történt volna közöttük, senki nem tudott volna rájuk nyitni. Senki... és ettől megint elpirult. A jó ég áldja meg Jake Robertset!

Bár nem akarta, mégis túl hangosan vágta be maga után az ajtót. Megesküdött, hogy ezentúl sokkal óvatosabb lesz. Mindenkivel, főleg Jake Robertsszel.

A hó mindent betakar: a romokat, a holttesteket és a reményt is. Eltakar és lassan letagadja, hogy ezen a helyen hajdan élet volt. Hajdan... Itt már nincs értelme azon tanakodni, hogy ki kezdte a népirtást, vagy hogy mikor vetnek már véget neki. Itt már nem számít semmi. Az idő ólomlábakon jár. Ólomból és jégből van minden. És ólom van a reggeli mészárlás megfagyott testeiben is.

Paula nem hiszi, hogy valakit is érdekelni fog otthon ez a borzalom. Könnyebb megbújni a csigaházakban, és elhitetni magunkkal, hogy soha nem lehetünk áldozatai ilyen szörnyűségeknek. A kiadók nem fogják leadni a cikkeit, mert senki nem fogja őket elolvasni. Ha bárki megtenné, szembesülne azzal, hogy mennyire múlékony és rövid ez a földi lét, hogy tényleg nem viszünk semmit magunkkal. Hiába van méregdrága autónk, kacsalábon forgó palotánk, vastag bankszámlánk és kötvényeink... minden marad, csak mi megyünk.

Az egyetlen dolog, amit magunkkal vihetünk, az a halál beállta előtti utolsó perc. Hatvan másodperc... amikor eldördül a lövés, vagy menekülés közben rálépsz a taposóaknára, az a klikk, vagy éppen a pokolgép robbanásának a zaja. Azt hallod utoljára... az utolsó hatvan másodperc arról szól, hogyan melegszik át jólesően a tested a fagyos szél ellenére. Már nem tudod megmozdítani a lábad, de nem fázol. Már nem tép szét a zord téli éjszaka szele. Meleg van, és lebegsz, mintha egy felhőn ülnél. Az utolsó hatvan másodperc utolsó másodpercében becsukod a szemed, és szabad vagy.

Teljesen szabad.

Jó ideje kóborolnak a romok között Vlagyimirrel. Annyira kimerült és kiábrándult, hogy már nem

tudja megmondani, mi volt az előbb, lövöldözés a téren vagy robbantás a menekülni készülő

konvojban.

Órákkal ezelőtt megmutatkozott a halál módjának egy újabb borzalma. A mentőautók már elmentek, ők pedig még néhány helybélivel lépkednek a pirosra festett hóban. Közben havazik. A hó apró pelyhekben borítja el a darabokra hullott teherautókat, eltévedt cipőket, játékokat... estére ezek mind csak számok lesznek. Statisztikai adatok.