A hely

A vérfoltos fehér maszk

Varga Patrik

2019

Underground Kiadó

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

1. Fejezet

- Hol vagyunk? - kérdezte Steven Ann-t mikor felébredt.

- Nem tudom. - válaszolt neki Ann.

A hely ahol felébredetek nagyon sötét volt. Egy apró kis lámpa fénye világította be az egész helységet. Nem lehetett látni, mégis hol van a szobának a vége illetve, hogy milyen titkokat rejt. A két ember keze össze volt kötözve egy cső körül. Egymás mellett voltak körülbelül két méterre. Érezték, hogy a csövek kicsi melegséget adnak a hátuknak.

-Úgy gondolom, valami pince szerűségben lehetünk. - mondta Steven.

- Én nem tudom. Nem emlékszek semmire, mégis mikor, hogyan és milyen körülmények között kerültünk ide.

- Nekem sem ugrik be semmi, csak azt tudom, hogy kurvára fáj a fejem….

Még be sem fejezte a mondatot a szoba másik végéről, hatalmas kiáltás hallatszott.

- Ez Daniel volt. - szólt Ann.

- Daniel, jól vagy? - kérdezte Steven.

De néma csend fogadta őket. Nem kaptak választ erre a kérdésre.

- Valahogy el kellenénk innen szökni. - szólt ismét Ann.

- Nekem is ez volt az első gondolatom mikor felébredtem. - válaszolta Steven.

Ahogyan jobban megszokta a szemük a szoba megvilágítását hirtelen elcsodálkoztak, és elkezdtek vacogni.

A szoba telis tele volt olyan eszközökkel, melyekkel orvosi kísérleteket szoktak végezni.

De ez még nem volt elég, hogy látták, hogy vannak különböző kések, szikék és gyógyszerek, de ezen felül voltak még különböző méretű fúrók és fűrészek is.

Hát én nagyon félek Steven. - mondta Ann.

Ne aggódj ki fogunk jutni innét. - válaszolta Steven.

De mégis ki a fene hozott minket ide, és miért? Nem csináltam életemben semmi rosszat kivéve…

S ekkor hirtelen megakadt Ann szava. Elkezdett kutakodni a gondolataiba és hirtelen rájött.

John.

Hogy ki? - kérdezte érdekesen Steven.

John. Ő volt az, aki a múlt héten jött be hozzám, hogy segítség kellene. A szüleivel volt baj és olyan gyógyszereket kért tőlem, amihez csak orvosi engedéllyel nyúlhatok hozzá. Így viszont én mondtam neki, hogy nem adhatok neki. Persze könyörgött, pénzt is adott nekem azért, hogy ezeket a gyógyszereket oda adjam neki, de én nem tehettem. Volt bejárásom azokhoz a gyógyszerekhez, de nem tettem meg mivel még csak gyakorlaton voltam.

Hát ezt nem hiszem el. Egy férfi, akit talán életedben kétszer láttál és nem adtál neki gyógyszert ilyen szar helyzetbe hozna minket?

Hirtelen ismét egy hatalmas ordítás zúdult végig a szobán. Már eléggé kezdték megszokni ezt a csendet és a magányt.

Danieeeel? - ordította el magát Ann ismét.

Ki az? - elég keserves kérdés volt.

Ann vagyok. Tudod a gyógyszertárból. Minden héten szoktál hozzám be jönni, hogy az asztmád ellen adjak orvosságot.

Igen emlék…

Egy ütést hallottak mikor elhalkult a hang. S Daniel nem szólt már. Olyan tompa volt az a hang mintha egy csontra mért ütés lett volt. Ann és Steven úgy gondolta, hogy valaki koponyán ütötte egy kalapáccsal Danielt.

Nem kellett sokat várniuk a válaszra. A sötét teremtől egy fekete ruhás ember jött elő, akinek egy véres kalapács volt a kezében. Még teljesen friss volt a vér rajta, s egy-két csepp folyamatosan húzott lefelé a padló felé. S az emberen egy maszk volt.

A fekete ruha tökéletesen alkalmazkodott a maszkhoz mivel egy fehér maszk volt az emberen és láttak rajta ilyen apró kis vörös foltokat. De messziről nem is tudták eldönteni mi is az valójában. A férfi szépen lassan közelített feléjük kezében a véres kalapáccsal.

Ki vagy te és mit akarsz tőlünk? - kérdezte félő hangon Ann.

De erre a kijelentésére nem kapott választ.

A férfi lassan oda sétált a ki kötözött Steven és Ann mellett lévő asztalhoz és letette a kalapácsot. Amikor ki ért a fényre akkor vették észre, hogy a maszkon mintha vérfoltok lennének. De miért van össze vissza mindenhol egy vérfolt, ezt nem értették s csak ott álltak és nézték mit csinál az ember.

Hol vagyunk? - kérdezte ismét Ann.

Akarod tudni? - kérdezett vissza a férfi, akinek elég mély hangja volt.

Persze, hogy akarjuk tudni. - szólt erőteljes hangon Steven.

A helyen, ami a vesztetek lesz, kivéve, ha hoztok áldozatot annak érdekében, hogy élve ki jussatok innét.

Mégis milyen áldozatra gondolsz? - kérdezte Ann ismét.

Azt majd megtudjátok, addig csak maradjatok csendben. Ez a kis hülye Daniel össze vérezte a ruhám.

Erre már nem mertek vissza szólni. Nyugodtan, néma csendben nézték, ahogy a maszkos férfi megnyitja a csapot és egy rongy segítségével elkezdi mosni a vért a ruhájáról.

Te vagy az John? - félve, de feltette a kérdést Ann.

Azt mondtam kussolj! - kiáltott a férfi Annre.

Ann többet nem is, mert szólni. Stevennel egymásra néztek és nagyot sóhajtva lehunyták a szemüket.

Hirtelen ott termett előttük a férfi. Jobban megnézték a maszkot és a piros foltok, amik rajta voltak, azok ujjlenyomatok voltak. Teli volt az egész, de egy kis rész még teljesen fehér volt.

Ha még egyszer akkor szólsz, amikor nem kellene, még az esélyt sem adom meg neked, hogy ki juss erről a kibaszott helyről. A te ujjlenyomatod is itt fogja végezni a maszkon. A saját véreddel fogom ide nyomni az ujjad, miután szét vertem kalapáccsal a koponyád és bele mártottam az ujjad a véres agyadba.

Oooooké. - alig merte kimondani még ezt az egy szót is.

Steven még oda, sem mert nézni. Csak bámult előre és a levegőt is mérsékletesen vette.

A férfi szépen lassan elindult vissza fele, hogy végre le mossa magáról a vért.

2. Fejezet

Egy szép nyári napon, mikor minden fénybe borult Ann édesanyja Rose, elindult, hogy felkeltse lányát, mivel fontos nap ez a mai. Ezen a napon kell Ann-nek letenni az államvizsgáját, és akkor hivatalosan is elmondhatja, hogy diplomás.

Drágám, kelés! - kopogtatott Rose lánya Ann szobája ajtaján.