Ki vagyok?

Balázs Márta

2020

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Illényi Mária Éva

Van, ki átölel!

Ha úgy érzed, szívedet

Kínozza éhező bánat,

S már nem tudsz örülni

A tavasz hívó szavának, Ne fuss a széllel szembe, Ne vágyd a rút halált,

Mert van, ki átölel!

Ha úgy érzed, szemedet

Könnyek serege lepi el, S nem féled a magányt,

Ha köd-gomoly lepi arcod, Ne rémülj, ha nem látsz, Mert van, ki átölel!

Ha úgy érzed, az élet

Gonosz és becsapott,

S a nap már nem ragyog, Ne add fel a küzdelmet, Ne félj a sötétben,

Mert van, ki átölel!

Ha azt érzed, a remény

Elhagyott, célod veszett, S betemet a csend leple, Harcolj a holnapért,

Harcolj magadért, Mert van, ki átölel!

Ha azt érzed, nincs kiút, Árva lettél, s nyomorult, Ne higgy áruló szavaknak, Űzd el a gaz fájdalmat, Nyugságra találsz,

Mert van, ki átölel!

Ha azt érzed, sorsod

Nehéz, s nincs tovább,

Életed tomboló hurrikán, Vedd le terhedet,

S jövőd boldog lesz,

Mert van, ki átölel

Örülj minden napnak,

Örülj, ki hozzád szól,

S gyengéden átkarol,

Szívedről a kő lehull,

Ajkadon mosoly gyúl,

Mert van, ki átölel!

Légy vidám és nevess,

Élezd fel alvó lelkedet, Gyötrő emlékek hadát,

Söpörd a bokrok alá,

Szeresd életed, ha fáj is, Mert van, ki átölel!

Édes éji menedék Édes éji

menedék,

jöjj most sebesen,

taszítsd gondolatim

félelmek gödrébe.

Sátán vacsorája

leszek én,

ha nem enyhíted

fájdalmam tengerét.

Őrjítő fények

belém marnak,

kitépik húsomat

szakadékba taszítanak.

Jöjj menedékem,

álmomban nem félek,

a való, ami engem

megmérgez.

Tajtékzó lelkem,

keserű, maró könnyek

rongyolják életem,

vérző ajkamon

kilehelem lelkemet,

hogy végre megpihenjek

menedékem

ölében.

Lángok között Lángok között, tűzben égve, Sebek fájó tengerében,

Küzdj szavaid erejével, S vérré válik a víz ereidben, Hogy oltsa el bánatod,

Hogy oltsa el haragod.

Jéghegyek között, dermedve, Könnyek mély medrében,

Vívj szíved melegével,

S fellángol a vér lelkedben, Hogy égesse el bánatod, Hogy égesse el haragod.

Hangok között, földbe tiporva, Hazugságok vizes árkában, Harcolj ajkad kardjával, S megtisztul a szó elmédben, Hogy ölje meg bánatod,

Hogy ölje meg haragod.

Hervadó fák között, merengve, Emlékek rém erdeiben,

Pusztítsd el félelmedet, S felizzik reményed a sötétben, Hogy repítse szét bánatod,

Hogy repítse szét haragod.

Vadak között, zajongó éjben, Álmok bénító ketrecében, Vakíts szemed tükrével, S megnyílik az ég feletted, Hogy falja fel bánatod, Hogy falja fel haragod.

Sziklák között, kővé meredve, Gyalázat éhes öblében,

Hasíts elméd acél élével, S megreped a föld lábad előtt, Hogy nyelje el haragod, Hogy nyelje el bánatod.

Angyalok között, lágy ölelésben, Szeretet nyíló édenében, Viruljon rózsafa kertedben, S nyugalom árasztja el bensődet, Mert nincs már bánatod, Mert nincs már haragod.

Barátok között, megbecsülve, Jóságnak szikrázó fényében, Zúgjon éneked a fellegekben, S meghallja az is ki nem hiszi, Hogy nincs már bánatod,

Hogy nincs már haragod.

Ki vagyok?

Kezemet fejemen összekulcsolom, asztalom sarkára sírva borulok.

Gondolatok zűrzavara felemészt, nem hagy nyugodni, míg élek én.

Ki vagyok? Mi vagyok?

Minek születtem e világra, miért éppen erre a világra?

Hogy vicsorgó hamisok gúnyoljanak, hogy életemen átgázoljanak?

Szememben színeskednek, majd belém rúgnak, eltaposnak nevetve.

Nem tudom ,mi céllal érkeztem, mi végre teremtettek.

Jobb lett volna, ha meg sem születtem volna,

nem szabdalna elmém éle darabokra, nem vágynám úgy halálomat.

Feszít a szó, bensőmet tépő, szorító: Mi vagyok, s ki vagyok?

Tán homokóra homokja vagyok, s az idő fogságában lassan elfogyok?

Vagy tűzben izzó fakéreg, meleget árasztok, majd hamuvá porladok?

Csak rágom és sínylem életem, csak vívódom szüntelen: Mi is vagyok én?

Talán erdőben bújó vad vagyok én, hogy vadász rám ne leljen?

Vagy hegyek között csordogáló patak, s elmerülök tengerek mélyén?

Keresem helyem, nem találom!

Nem tudom, ki vagyok,

nem tudom, hova tartok.

Sose születtem volna e földre, hol felakasztanak, mint gúnyát a szögre, hogy ott lógjak ,porosodjak örökre.

Hol kitaszítnak, mint rühes kutyát a hóra, hogy étlen,szomjan haldokoljak.

Ki vagyok?

Tán arctalan bábú vagyok, vagy sötét falak között árnyékként bolyongok?

Jobb lenne, ha az lennék!

Nem félnék, láthatatlan lennék.

Kezemet szívemen összekulcsolom, szobám sarkában térdre borulok.

Imádkozom,

Istenemhez fohászkodom, mondja meg Ő nekem,

minek e világon vagyok?

Születtem volna vadlibának, hogy az égi mezőn szabadon szálljak, s ne rémüljek, ha a lidércek fejembe másznak.

Lennék bár vadvirág, méhecske szállna reám,

ébrednék a tavasszal, s télre elfagynék, de legalább tudnám ki vagyok én.

Nincs már lelkem sem, elvették, megették.

Sorsomon rozsdás lakat, nem nyílik soha szét.

Nem nyílik a rózsa kertemben, nem, soha!

Felemészt a nappal, s éjjel. Nincs és nem vagyok.

Gondjaim cipelem hátamon, letenném, de nem tudom, cipelem tovább, míg a sír gödrébe lerakom.

Ki is vagyok, minek vagyok?

Válaszra várok , elsorvadok.

Lennék bár alkony, lennék bár éj, kavics a földön, levél a tölgyfán, vagy mit tudom én.

Csak mondja meg végre valaki, hogy ki vagyok én?

Elképzeltem egy szép életet Elképzeltem egy szép életet, Egy csodaszép új életet, Hol más a szó és más a hang, Hol nem ver sátrat a harag.

Szeretet lángja ég lelkekben, Jégbe zárt szívek felengednek.

Gonoszságnak sötét leple Eltűnik a föld mélyében, Hogy ott porladjon örökre.

Elképzeltem egy jobb életet, Egy harmattiszta új életet, Hol más a fény és más a dal, Hol nem izzik gúny szava.

Béke éneke zengi be a földet, Ajkakon igaz mosoly éled.

Kiszárad a bűn tengere, Virágágy nő helyébe,

Hogy szép élet éledjen.

Elképzeltem az örök életet, Egy örökké való új életet, Hol nincs fájdalom, se halál, Hol nincs többé galád.

Büszke reggel ébred a fény, Tiszta szó zenéje édesít.

Nem lesz sírás ,se könny, Csak boldogság és öröm, Gyöngy élet lesz, öröklét.

Örökre Kezedet szeretném fogni, szorítani, Csendes éjszakán forrón ölelni, Csókomat reád olvasztani, Mint édes máz:

Örökre.

Hogy érezzem szíved dobbanását, Hogy érezzed lelkem suttogását, Hogy vágyam éledjen,

Boldog órák oltárán:

Örökre.

Ajkad rezdülése csobbanó, hűs patak, Benne fürösztöm lángoló testemet, Benne hűtöm forró véremet, Szólj hozzám:

Örökre.

Légy velem, ha süvít a szél az éjben, Ha elvakítja szemem a suta hold fénye, Csillagok sugara nyugtató, Karodban alszom el:

Örökre

Mikor vad álmok szaggatják éjjelem, Nem félek ,ha itt vagy mellettem, Vigyázol, s én vigyázok reád, Nyugságot adá:

Örökre.

Lehet borongós a nyár, ködös a tavasz,

Nem félem a napot, ha velem maradsz, Szavaid megbékítik elmémet, Csak itt legyél:

Örökre.

Ha majd elmúlik az ifjúság, s alkony jő, Remegő kezeddel ölelj, szeress engemet, A világot adom a kezedbe, S együtt leszünk:

Örökre.

Én édes gyermekeim Én édes gyermekeim,

elmondom most

Ti néktek,

hogy vágytam drága

életetek,

hogy vágytam a napot,

melyben karomba

vehetlek,

becézgetlek benneteket.

Elképzeltem

orcátok,

mely beragyogja lelkemet, mint sarkcsillag

fényeskedik

a tiszta égen.

Úgy vártam én reátok,

mint tündöklő

naplementére,

alkonynak ízére, napsugár melegére.

Úgy örültem jöttötöknek, ahogy a harmatcsepp

szivárványt fest hajnalom kertjében,

ahogy az illatos ibolya kéke könnyeket varázsol

szemembe.

Én kicsi fiaim,

vártam reátok

éjjelen,

s nappalon, álmodtam,

hogy ölemben alszotok,

itt vagytok.

Gondolatom,

mint megannyi pillangó

virágok szirmán,

mint megannyi

kavics hűs patak alján, fűszál a mezőn,

esőcsepp

fűzfa levelén.

Hogy lássam végre ajkatok kedves mosolyát,

kezembe tartsam kincseim, s dúdoljam dalom,

altató dalom.

Mikor lágy szellő szorosan magához ölelt,

s a hold kacsintott felém, éreztem,

közel az idő,

s szívem felragyogott.

Mint a bűn Mint a bűn, mikor torkomat kiszárítja, úgy szárad ki reményem virága, úgy hervad el a föld szomjas porában.

Molyrágta szívemben ezer lyuk tátong, ajkamon tengernyi bánat zokog.

Életem folyója elapadt, nem vigasztal már édes tavasz.

Hiába a kemény munka, hiába sok áldozat, fennkölt álmaim mocsárba ragadtak.

Nincs már e világon értelme semminek, nincs tovább, nincs miért küzdenem.

Csak a harag, mi ébren tart, mi hergel, hogy bosszúm utolérje, ki engem tőrbe csalt.

Ki keserű kenyérrel megetetett, mézes-mázas szavakkal hitegetett.

Mint veszett vad lesben állva, csapott reám kegyelmet nem kínálva, nem sajnálva.

Lelohad örömöm, arcomon fásultság, rettegés ágyában fetrengek árván.

Nincs kinek titkomat elmondjam, nincs senki, csak én magam.

Én magam vágyom, hogy fénnyel ölelt hegyek lábánál békességem megtaláljon, s hogy pitypangos rét puha pázsitján fájdalmam elszálljon.

Anya, csak az….

Anya csak az, ki tűzön és vízen átkelve, félelmet nem ismerve,

méhének gyümölcsét megóvja, ha kell, életét adja.

Anya csak az, kinek szava őszinte s igaz, lelkében a rügy fakad,

s gyermeke fájdalmát magára rakja, soha nem bántja.

Anya csak az, ki önzetlen és tiszta, s megcsókol

gyengéden, szemében a fény csillan, megölel halkan.

Anya csak az, ki folyton vigasztal, ki nem kér, csak ad,

bánatát kendőjébe betakarja, eldugja, meg ne lássad.

A jó anya , mint angyal szárnyakkal, kezedet simító,

karjában ringat el, megnyugtat és elaltat.

A jó anya szeret, hangja lágy és meleg,

hamvas tóban fürdet, elméjében a harag tüze nem éled, csak a jóság.

A jó anya szíve nagy, belefér a hold, s a nap, nem szól,

nem panaszol, begyógyítja sebeidet, harcol érted.

A jó anya gyönyörű, illatos fehér orgona, ajka bájos,

betakar, ha fázol, ha könnyes az arcod, nem hagy magadra.

Szélhordta, vitte…

Szélhordta, vitte álmomat, futok utána ,hogy lábát elkapjam, s visszahúzzam, üres lelkembe leláncoljam.

Nem engedem vágyamat

elszállni, nem engedem

célomat köddé válni, hogy újra