Ha neandervölgyi vagy

Zalai Károly

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Első fejezet

(1. összecsapnak a hullámok Claude feje fölött 2. dohányzás és családi béke 3. házastársi csata 4. Yvette szülei 5. boldog vasárnapok 6. az utolsó munkanap 7. kávéházban 8. Anne-Marie 9. irány a Cap Fréhél 10. útközben) 1.

Amikor Claude a zuhogó esőben, már késésben, fél kilenc tájt, parkolót keresgélt az irodája közelében, nem gondolta volna, hogy pár óra múlva vörösbort iszik kedvenc bisztrójában, este pedig, egy aprócska szállodában, több száz kilométerre Párizstól, naplóírásba kezd.

Micsoda hónapok voltak mögötte! Mintha minden és mindenki; a felesége, a barátja és a munkahelye is összeesküdött volna ellene!

Először – június vége felé – a főnökével rúgta össze a port. Már régóta Vincent begyébe volt, hiszen – amit gyakorta és szívesen hangsúlyozott – az irodában csak vele voltak gondjai. A pontosság valóban nem tartozott Claude erényei közé, így ha lehetett, megnyújtotta az ebédidőt és gyakorta késett a megbeszélésekről; emellett – ez volt egyébként az egyetlen komoly mulasztása – pár hónappal korábban majdnem elbuktak egy pert, mert elnézte a fellebbezési határidőt. Ez főként azzal volt magyarázható, hogy a kellemetlen dolgokat szívesen tologatta maga előtt. Igaz ugyan, hogy azután egy ügyes hazugság révén mégiscsak benyújthatták a fellebbezést, de az érintett ügyfél egy teljes délelőttöt átordibált Vincent-nal, aki – miután jól ledorongolta Claude-ot – magához vette az ügyet. Ez számított az irodájukban a legnagyobb megszégyenítésnek. De ez akkor Claude-ot már nem nagyon érdekelte, mert egyre rosszabbul érezte magát a bőrében: kínszenvedésnek számított minden újabb akta, minden ügyfél, minden nap, amit abban a rabgályának érzett irodában kellett eltöltenie. Ha például meglátott az asztalán egy-egy újabb periratot vagy idézést, legszívesebben a szemétkosárba dobta volna; a bíróságnak már a szagától is undorodott, s csak akkor nyugodott meg valamelyest, ha a tárgyalás után megihatott valahol egy pohárka vörösbort. Ráadásul ekkortájt újra cigizni kezdett, pedig már öt éve abbahagyta. Micsoda botrány lett ebből otthon! Yvette magából kikelve ordibált vele, Claude meg szokás szerint hallgatott, mert nem volt kedve elmagyarázni, hogy a bensőjében elhatalmasodó nyugtalanságon csak a cigi segíthetett.

2.

Esténként, amikor végre ágyba bújt és elaludt a két lány, és ők lehorgonyoztak a TV előtt, némán bámulva az idióta műsorokat, mint két élettelen bábu, Claude a legszívesebben törni-zúzni kezdett volna. Ezért aztán az utóbbi hónapokban mind gyakrabban ugrott le a sarki bisztróba egy-egy pohárkára, s egy vasárnap este – a szokásos vörösborát iszogatván Jean kricsmijében – újra vett egy pakli cigit. Amikor rágyújtott, úgy érezte, mintha egy adag kokszot szippantott volna föl az agyába.

Pillanatok alatt szédületes öröm áradt szét a fejében, és amikor bódultan, könnyes szemmel körülnézett, a legszívesebben magához ölelte volna a pultnál álló összes vendéget. Fizetett is egy kört, de mélyen hallgatott az okáról. Jean-nál ugyanis voltak bizonyos íratlan szabályok: a magánélet például tabu volt, ezért aztán általában fociról, politikáról, és nőkről beszélgettek, vagy vicceket meséltek, ahogy az ilyen kricsmikben szokás. Így mindig vidám társalgás folyt, többnyire valamelyikük rovására, vagy pedig hallgattak, ami senkit sem bántott túlzottan. Ilyenkor úgy bámultak maguk elé, mintha valamennyien ugyanarra a dologra gondoltak volna.

Persze Yvette odahaza azonnal megérezte rajta a cigiszagot, s kitört a balhé. Másnap pedig, amikor a szokásos hétvégi rituáléjuknak megfelelően – meg a békekötés elősegítése érdekében –

Claude megpróbálta megsimogatni a fenekét, jelezvén hajlandóságát, Yvette rácsapott a kezére, s ettől kezdve nem volt hajlandó többé lefeküdni vele. Vagy én vagy a cigi, jelentette ki harciasan. Azt hitte, hogy Claude őt fogja választani; egy ideig Claude is erre gondolt, de azután rádöbbent, inkább róla mond le, mint a cigiről. Olyan jólesett neki a nikotin, a visszatérés a régi szokásokhoz: babrálni a dobozt, előkeresni az öngyújtóját, megkínálni a cimborákat, aztán a láng fölé hajolni, s beszívni az első slukkot. Ráadásul tévézés közben a cigi ürügyével annyiszor mehetett ki a balkonra ábrándozni, mélázni, vagy csak egyszerűen maga elé bámulni a füstöt figyelve, ahányszor akart. Titokban persze abban reménykedett, hogy az idő múlásával Yvette majdcsak ráéhezik, nem is sejtette, hogy az ágyban már jó ideje az egyik kollégája – Henry – helyettesíti.

3.

Ekkortájt a tőzsdén is pórul járt. Egész ügyesen játszott néhány évig, bár mint később kiderült sikerét jórészt a szerencsének köszönhette. Csaknem százezer eurót szedett össze, amiből nyolcvanat titokban tartott, s biztos kamatra kötött le. A maradék húszezerrel – a felesége nagy bosszúságára – tovább zsonglőrködött, s nagyon élvezte, hogy Yvette egyetlen borúlátó előrejelzése sem vált be. Ám amikor ez a húszezer már-már megháromszorozódott, néhány nap alatt elúszott az egész, anélkül, hogy megakadályozhatta volna. Nem szívesen idézte föl később, mi mindennek nevezte őt a neje, ráadásul a gyerekek jelenlétében, pedig megegyeztek abban, hogy előttük mindig megőrzik a béke látszatát. A két lány az elmúlt esztendőkben amúgy is elhidegült tőle. Szó ami szó, soha sem találta meg a hangot velük. Először is azért, mert a munka miatt nem sok ideje maradt rájuk, másodszor pedig nem tudott mit kezdeni a két nyafka kislánnyal, akik egész nap a babáikat öltöztetgették, s ha hangosabban rájuk szólt, mert például megint veszekedtek egymással, azonnal zokogásban törtek ki.

Július közepén, az egyik hétvégén, aztán összecsaptak a hullámok a feje fölött odahaza. A szokásos vitatkozással kezdődött a dolog, ám nem úgy fejeződött be, mint szokott. Yvett nem csapta rá az ajtót zokogva, hogy azután pár óra múlva békét kössenek, hanem egyre keményebb dolgokat vágtak egymás fejéhez, mely vita végén Claude azt ordította magából kikelve, ha Yvette akarja, akár el is válhatnak egymástól. Legnagyobb megdöbbenésére, Yvette azt visította válaszul, hogy ő is erre gondolt, mert hogy ő a Henry-t szereti, akivel már több hónapja találkozgat. Ez a vallomás teljesen ledöbbentette Claude-ot. Ezt aztán sohasem gondolta volna Henry-ről, akit az egyetlen cimborájának tartott az irodában. Mire használta föl, hogy néha megnyílt neki? Mire? Hogy az első adandó alkalommal bemásszon az ágyába. Claude e veszekedés után magára kapta a zakóját, s dúlva-fúlva lerohant a kocsmába. Odalent megivott pár pohárral, s közben átgondolta a helyzetét. Végül aztán, minden bizonnyal a megivott alkohol mennyisége is közrejátszott ebben, úgy érezte, hogy még rendbe lehet hozni a dolgokat. Ezért aztán amikor visszament a lakásba, addig könyörgött, addig szórta a fejére a hamut, hogy Yvette végül megbocsátott neki, s ünnepélyesen kijelentette, nem is szereti Henry-t, csak azért feküdt le vele, hogy bosszút álljon Claude-on a cigizés miatt.

Pár hétig béke honolt közöttük, s látszólag boldogan várták a nyári vakációt. Claude nem gyújtott rá többet, és hétvégeken újra foglalkozni kezdett a lányokkal. Még a rettenetesnek tartott Disneylandbe is elvitte őket, mert úgy gondolta, a gyerekeknek mégiscsak jobb, ha együtt maradnak a szüleik. De aztán a három hetes augusztusi szabadságuk alatt bebizonyosodott, hogy légvárat építettek. Legalább veszekedtek volna! De még azt nem. Csend és unalom kínozta mindkettőjüket. A gyerekek nyűglődtek, ők pedig hozzá sem nyúltak egymáshoz. A végén Claude úgy számolta a napokat, mintha börtönbüntetését töltött volna a Földközi tenger mellett. Valószínű Yvette is így érezhetett, mert amikor az első munkanap után Claude hazatért, üres volt a lakás. A neje

összepakolta a legszükségesebb holmijukat, s egy ebédlőasztalon hagyott rövidke levélben bejelentette – Claude egy cégalapításon dolgozott egész nap –, hogy beadja a válópert, és addig is visszaköltözik a lányokkal a szüleihez.

4.

Claude majdnem szétrobbant mérgében. Megpróbálta fölhívni Yvette-et, de ki volt kapcsolva a telefonja. Ugyanez volt a helyzet az apósáéval is. Végül a vonalason telefonált nekik, de a házvezetőnő azt mondta, nincsenek otthon. Már-már arra gondolt, kocsiba vágja magát, s elhajt hozzájuk, de végül nem akarta megszerezni Yvette szüleinek az örömet, hogy előttük rimánkodik a lányuknak. Végre elérték, amiért éveken át küzdöttek! Mit össze nem panaszkodtak, hogy üresnek érzik a házukat, és Claude háta mögött állandóan azért nyaggatták Yvette-et, hogy költözzenek oda hozzájuk. De Claude hajthatatlan volt. Inkább a halál, mondogatta viccesen, amin Yvette mindig kiborult, s rendszeresen fölemlegette, mennyi szeretetet kaptak a szüleitől. Nos, erről Claude órákig tudott mesélni! Ez a szeretet ugyanis abból állt, hogy mindent megengedtek a lányoknak, amit ők tiltottak; édességgel tömték őket, fölösleges cuccokat vásároltak nekik, s ha náluk voltak, annyit tévézhettek, amennyit csak akartak. Ráadásul, ha Yvette egyedül maradt az apjával vagy az anyjával, rögtön elkezdték telebeszélni a fejét, hogy választhatott volna jobban is; fölsorolták Claude összes bűnét, hogy nem elég gazdag, hogy lusta, hogy rossz modorú, s hogy nem törődik eleget a gyermekekkel.

5.

Claude-nak minderről az volt a véleménye, azért áskálódnak ellene, mert tudják, hogy kezdettől fogva utálja őket. De hogyan kedvelhetett volna két fölfújt hólyagot, akik – mert sok volt a pénzük, s mindketten állítólag ősi, arisztokrata családból származtak – azt hitték, ők találták föl a spanyolviaszt. Közben meglehetősen ostobák voltak, csak arról tudtak mesélni, milyen az új autójuk, ki mindenkit ismernek a felső tízezerből, hol töltötték, s hol fogják tölteni a vakációt, meg hogy milyen cuki és persze méregdrága ruhákat viselnek.

Ráadásul Claudre szüleire sohasem támaszkodhattak. Az anyukája, még mielőtt megszülettek az unokák meghalt, az apja pedig, miután nyugdíjba ment, eladta párizsi lakását és pénzé tett mindent, leköltözött egy fiatal és meglehetősen buta tyúkkal Dél-Spanyolországba, ahonnan soha többé nem mozdult ki, csak karácsonyi üdvözletek formájában. Nem érdekelte őt a családja, az unokái, csak a pecázás, amire ott kapott rá.

Amikor Claude elbukta a pénzét a tőzsdén, örömében fülig szaladt Yvette szüleinek a szája. Az apósának mindig is a bögyében volt, hogy ilyen könnyedén jutott pénzhez. Ő ugyanis azt hangoztatta, az embernek tisztességesen kell megdolgoznia a pénzért, úgy ahogy ő tette: céget alapított, fölvirágoztatta, aztán pedig – ahogy kell – nyugdíjba vonult, s attól fogva golfozással töltötte napjait. A jogászokat amúgy sem szívlelte, mert egyszer pert veszített, s úgy vélte, az ügyvédje hibázott.

Vasárnaponként és a jelentősebb ünnepek alkalmával mindig náluk ebédeltek, házasságuk kezdetétől fogva. Ezek az ebédek nagyobb kínt jelentettek Claude számára, mint a munkája. No nem az ebédek minősége készített ki őt – hiszen első osztályú volt a szakácsuk – hanem az étkezések hangulata. A beszélgetés tilos volt, mert azt illetlennek tartották. Ugyanakkor majd beleszakadtak abba, hogy betartsák az asztali szokásokat. A temérdek tányértól, evőeszköztől és pohártól Claude-

nak rendszeresen elment az étvágya, ráadásul előbb utóbb elvétett valami illemszabályt, amiért úgy néztek rá, mint valami anyagyilkosra. De szerette volna végigönteni egyszer vörösborral a damasztabroszt, és sarokba hajítani a sèvres-i porcelánt! De sohasem volt hozzá bátorsága.

6.

Claude körbenézett az üres lakásban, s nem tudta, mi csináljon. Végül megivott két üveg vörösbort, és telifüstölte a szobákat. Éjfél tájt még egyszer megpróbált telefonálni, de nem sikerült elérni őket. Ezután ágyba zuhant.

Érthető, hogy másnap reggel nem ment túl vidáman munkába. Persze, hogy esett az eső, és dugó volt az egész belvárosban, így aztán a legszívesebben teljes gázzal nekiment volna az előtte ácsorgóknak, és miközben rá-ráfeküdt a dudára, azt képzelte, gépfegyver van a kezében.

Természetesen parkolóhelyet sem talált, így megint későn és bőrig ázva ért az irodába. A titkárnő

arcán azonnal látta, hogy baj van. A szemével Vincent ajtaja fele intett, aztán az égre nézett. Ez azt jelentette, raportra kell mennie. Behajította az esőkabátját a szekrénybe, a padlószőnyegre dobta undorító aktatáskáját, majd bekopogott Vincent-hoz. Naná, hogy telefonált. Az asztala előtt lévő

székre mutatott, anélkül hogy rá nézett volna. Nagyon szeretett telefonálni. Ilyenkor úgy búgott a kagylóba, mint egy sanzonénekes. Meg kell adni, valóban kellemes volt a hangja, különösen akkor, ha pénzről volt szó. Claude ült a székén, mint egy ovis, és a legszívesebb otthagyta volna a főnökét, de nem merte megtenni. Miért is nem? Ezen tépelődött. Míg végül – Vincent ekkor már jó öt perce telefonált, s ő kellőképpen fölhúzta magát – elege lett. Fölállt, s kiment a szobából. A főnök nem fejezhette be a beszélgetést, de azért meglepődött: a hangja ugyanis megbicsaklott, amikor Claude megfogta a kilincset. Akkor tépte föl a szobája ajtaját, amikor – Claude már kabátban – az aznapi tárgyalás aktáját cibálta elő a táskájából, s teátrálisan az asztalra hajította. Mit csinálsz, kérdezte, bár nyilván tudta, miről van szó. Claude nem válaszolt. Erre a főnök dühösen megfordult, majd az ajtóból visszaszólt, hogy még meg fogja bánni, amit most tesz, de akkor már késő lesz. Valami vicceset szeretett volna válaszolni neki, de mire eszébe jutott volna bármi is, Vincent bevágta maga mögött az ajtót.

Rendbe szedte az aktáit a szekrényében, majd fölírta a legszükségesebb teendőket egy cetlire, s az íróasztalán hagyta. Kifelé menet bekukucskált Henry-hez, s közölte vele, hogy neki ajándékozza Yvette-et. Egykori barátja meglehetősen bambán bámult rá. Egyébként senkitől sem búcsúzott el, csak a titkárnőnek adott egy puszit.

7.

Amikor az utcán eszébe jutott, hogy most aztán szabad, elég furcsán érezte magát. Ekkor épp egy papírbolt kirakatánál álldogált, valószínű azért, mert a nyitott ajtaján át megcsapta egy illat.

Elsősorban papíré, de belekeveredett más is, egy kis radír-, tinta- vagy inkább ceruzaszag. Minderről a naplóírás jutott eszébe. Egyetemista korában sokáig vezetett naplót, s még egy ideig akkor is próbálkozott vele, amikor dolgozni kezdett. De aztán rájött, semmi érdekes nem történik vele, emellett esténként a fáradtság miatt már nem volt kedve azon gondolkodni, miként örökítse meg egy-egy napját. Így aztán egyre rövidültek a bejegyzések, míg végül fölhagyott vele. Az emlék hatására bement az üzletbe, s vett egy szépen bekötött naplót; sőt még egy új tollat is.

A bisztró, ahol egyébként ebédelni szokott, szinte teljesen üres volt. A törzsasztalához ült.

Tejeskávét ivott, s átfutotta az aznapi l’Humanité-t, de – ahogy ez lenni szokott vele – pár perc múlva

beleunt a hírekbe. Visszaült a helyére, rendelt egy pohár vöröset, s kibámult az ablakon. Az eső

továbbra is esett. Szabad volt, s nem tudta, mit tegyen. Ekkor fölállt, végigböngészte az újságos polcot, és egy utazási iroda katalógusa akadt a kezébe. „Ismerkedjen meg a breton ősszel!”, állt vastag piros betűkkel a címlapon, amely Mont Saint Michellt ábrázolta. Nézte a fényképet, s egykori szerelme, Anne-Marie meg az a napsütéses régi-régi szeptember jutott az eszébe, amikor kettesben bebarangolták az egész félszigetet. Visszaballagott az asztalához, s anélkül hogy kinyitotta volna a prospektust, emlékezni kezdett.

8.

Huszonkét évesek voltak mindketten, s fülig szerelmesek egymásba. Előtte szerezte meg a jogosítványát, s apja nagy kegyesen megengedte, hogy az anyja ős öreg Citroenjével útra keljenek.

Egy hetet egy már csaknem üres campingben töltöttek Préhérel-ben, ahonnan a Cap Frehel vörös szikláira láttak. Esténként pokrócon heverészve, literes palackból itták a vörösbort, olivabogyót és sajtot rágcsáltak hozzá, sokat dohányoztak, s minden nap legalább kétszer szeretkeztek; gyakorta a néptelen tengerparton. Természetesen ellátogattak Mont Saint Michellbe is, ahol mozdulni sem lehetett a turistáktól, így azután – mert éppen apály volt – inkább gyalogoltak egy nagyot az apátság körül.

Egyik nap a kempingből elsétáltak a közelben lévő várig – a nevét időközben elfelejtette –, de mivel drágállották a belépőt, kint maradtak a tengerparton. Anne-Marie leheveredett egy szélvédett zugba napozni, ő pedig elindult, hogy körbesétálja a várat. A sziklák között vezető csapás egyre keskenyebb lett, aztán véget ért. Alatta három-négy méter mélyen a tenger hullámzott. Körbenézett, aztán észrevette, hogy az átellenben lévő sziklafalon, ami jó méterre volt tőle, meg lehet kapaszkodni, ha ügyesen, s főleg bátran ugrik. Visszafordulhatott volna, de valahogy megalázónak tartotta. Nyilván huszonkét éve büszkesége sarkallta arra, hogy nekifusson és ugorjon. Sikerült neki!

A másik oldalon megkapaszkodott, fölhúzódzkodott, aztán a sziklán ücsörögve elszívott egy cigit, jó pár percig remegett ugyanis a lába. Anne-Marie-nak egy szót sem szólt az attrakcióról.

A sziklás, breton tengerparttal nem tudott betelni. Míg a barátnője a sátorban aludt, ő baguette vásárlás ürügyén már kora reggel útnak indult, mert imádott egyedül kószálni a parton. Kezében a friss kenyérrel minden reggel fölmászott a kemping mellett lévő sziklákra, s egy szélvédett zugból leste az örökkön nyugtalan vizet, a halászcsónakokat, és a magasban keringő sirályokat.

Később elautóztak Douarnanez-ig, ahol egy kikötői olcsó szállodában laktak néhány napig. Anne-Marie elrontotta valamivel a gyomrát, így ő egyedül vándorolt el a félsziget legnyugatibb csúcsán lévő Pointe du Raz-ig. Olyan félelmetes hullámokat azóta sem látott. A déli part nem nagyon tetszett nekik, de ő – mivel az apja a lelkére kötötte – mindenképpen el akart látogatni a legismertebb Menhírekhez. Nem bánta meg, Carnac környékén lenyűgözte őt az a sok száz egymás mellett sorakozó, titokzatos oszlop. Sajnos Anne-Marie nem osztozott lelkesedésében. Nem értem, mi izgat így föl ezekben az unalmas kövekben, jelentette ki, amikor Claude további Menhírek után érdeklődött az egyik kocsmában. Így azután másnap visszamentek a préhérel-i campingbe, de mivel esősre fordult az idő, a városka picinyke hoteljében szálltak meg. Itt elég kínosra sikeredett a búcsújuk, mivel Claude az utolsó este alaposan berúgott. Túl sok bort ittak a tengerparton, aztán behúzódtak a falu egyetlen kocsmájába, ahol – már pityókásan – rendeltek egy üveg pezsgőt, amit nem kellett volna. Éjszaka rosszul lett. Éppen valami olyasmit álmodott, hogy egy magas sziklán ül, ahonnan lenéz a szédítő, fekete mélységbe, amitől fölébredt, és rádöbbent, hogy rosszul van: hánynia kell. Már nem volt idő arra, hogy a mosdóhoz rohanjon, így az ágy melletti szőnyegre okádott. A csap alatt úgy ahogy megtisztogatta a rongyot, majd kiterítette az ablakba. Sajnos hajnalban leesett az udvarra, pont a szállodás-néni konyhaajtaja elé. A nő másnap reggel, a számla rendezésekor úgy

nézett rá – ó, be szégyellte magát –, mint valami disznóra.

Anne-Marie-val pár héttel az utazás után szakadt meg a kapcsolata méghozzá igen rejtélyes módon. Claude tudta, hogy előtte járt egy férfivel, aki meg is kérte Anne-Marie kezét, de ő nemet mondott. Ezután ismerte meg Claude-ot egy diszkóban. Ez tavasszal volt. Ekkor kezdődött a szerelmük. Amikor visszatértek Párizsba, a pasas újra föltűnt, de Anne-Marie azt hajtogatta, ne aggódjon, szereti. Aztán mégsem jött el az egyik találkozójukra, pedig Claude jó órát várt rá. Amikor hazament, büszkén abban bízott, hogy a lány majd csak fölhívja, de erre nem került sor. Pár nap múlva aztán ő telefonált. Az anyja vette föl, Anne-Marie nem volt otthon. Kérte, mondja meg neki, hogy hívja vissza, de a barátnője nem jelentkezett, és ő sem telefonált neki többé. Így végződött a szerelmük.

9.

Yvette-t az egyetemen ismerte meg, az államvizsgái előtt. Eggyel alatta járt. Claude huszonkilenc éves volt, s alig várta, hogy családja legyen. Nem szerette úgy, mint Anne-Marie-t, de mivel később egyetlen lánnyal sem tartott pár hétnél tovább a kapcsolata, úgy gondolta, hiába vár, nem találkozik már a nagy szerelemmel. Yvette-tel jól megvoltak, egészen a múlt esztendőig. És lám, elég volt néhány hónap, hogy kiderüljön, semmi sincs rendben közöttük.

Szomorúan nézte a prospektuson Mont Saint Michel égbe nyúló tornyait, aztán meg a párizsi forgalmat bámulta, s rettenetesen elcsüggedt. És abban a pillanatban eszébe jutott a dugi-pénze, rögtön azután pedig fölvillantak előtte Cap Fréhél vörös sziklái. Ez a megoldás! Csaknem fölkiáltott örömében. Abban a pillanatban úgy érezte magát, mintha újra huszonkét éves lenne. Sajnos, amikor fizetett, meglátta az arcát a bárpult mögött lévő tükörben. Öregnek még nem nézett ki, de már őszült picit a halántéka. Az illedelmes ruházata viszont nagyon nem tetszett neki. Undorral nézte a nyakkendőjét, a méregdrága Armani zakót, amit Yvette-től kapott karácsonyra, s úgy döntött, amint lehet, megszabadul tőle. És már látta is magát farmerben, pulóverben, tornacipőben gyalogolni a homokos préhérel-i tengerparton. Hazarohant, előkotorta a takarékbetétkönyvét, majd a bankjában nyitott egy új számlát, s átutalta rá az összes pénzt. Odahaza bedobálta a legszükségesebb ruháit egy régi utazótáskába, aztán odament a könyvespolchoz. Röstelkedve gondolt arra, hogy az elmúlt években már szinte alig olvasott, pedig tíz éve még falta a könyveket. Végül egy Baudlaire és egy Verlain kötetet dobott a táskába. Mind a kettőt Anne-Marie-tól kapta ajándékba. Búcsúzóul szomorúan körbejárta a lakást, ahol több mint tíz évet élt, majd lement a postára, s rövidke levél kíséretében föladta Yvette-nek a lakáskulcsot. Azt írta neki, csináljon amit akar, kirúgták az állásából, ezért vidékre költözik, hogy összeszedje magát. Mondja meg a lányoknak, hogy amint teheti, meglátogatja őket. Esze ágában sem volt elárulni, hova megy. Bretagne-t egyébként, sohasem találta volna ki. Ők mindig délre utaztak, a Côtes d’Azur-re, a spanyol vagy az olasz tengerpartra, amelyet – most már nyugodtan bevallotta magának – mindig is utált.

10.

Estefelé, úgy kétszáz kilométerre Párizstól, megszólalt a telefonja. A főnöke volt, de nem vette föl, hanem behajtott egy parkolóba, berakta a mobilt a jobb első kerék alá, oda-vissza áthajtott rajta, majd behajította egy kukába. Ezután megnézte a térképét, hol éjszakázzon. A városkában, melyre választása esett, gyorsan talált szállást. Viszonylag gusztusos szobát kapott, méghozzá az ötöst, amit

– mert e számot gyerekkora óta nagyon szerette valamiért – jó jelnek tartott. Fél kilenc körül lebattyogott az étterembe, s egy menüt rendelt meg egy üveg, kétezer egyes drága Gigondas-t, hogy

megünnepelje az első magányos estéjét. A sajtnál tudatosult benne, hogy nincs telefonja. Mennyei szabadság köszöntött rá! Mindig is utálta a rohadékot.

Az étteremben rajta kívül csak négyen voltak. Két nyugdíjasnak tűnő házaspár, akik nyilván délre igyekeztek. A pincérnő láthatóan alig várta, hogy bezárhasson, pedig aztán még beállított egy kapatos társaság, hat ordibáló férfi.

Claude gyorsan fizetett, s fölment a szobájába. Az ágyban még elszívott egy cigit, s bekapcsolta a TV-t. A szokásos programok mentek: piff-puff filmek, vetélkedők, unalmas vitaműsorok. Valami malac filmre vágyott, de ahhoz még korán volt, így egy természettudományos csatornánál kötött ki.

Először a cápákról mutattak be egy filmet, aminek olyan idegesítő volt az aláfestő-zenéje, hogy teljesen kiment az álom a szeméből. Azon mérgelődött, minek kell mindenből krimit csinálni!? No persze, gondolta, a filmrendező nyilván föl akarja csigázni az érdeklődést, s ezért ábrázolta úgy a kishalak lenyelését, mintha tömeggyilkosság történne. Folyik a vér, s az ember már-már azt várja, hogy rövidesen megjelenik a jó és bölcs bálnafelügyelő és letartóztatja a gyilkos cápát. Szerencsére a filmnek éppen vége lett. A szokásos reklámbetét után egy régészeti film következett a neandervölgyiekről, akikről megtudta, hogy nagyobb volt az agyuk, mint a mai embereké. Ezen a kijelentésen elkalandozott a fantáziája. Gúnyosan azon töprengett, mit csinálhatott a neandervölgyi ennyi ésszel, amikor még nem volt TV, könyvek, nem léteztek bevásárlóközpontok, kocsmák, foci VB, meg Tour de France.

Már majdnem elaludt, amikor eszébe jutott a délelőtt vásárolt napló. Erre fölkelt, és leírta, mi minden történt vele aznap.

Második fejezet

(1. a tenger 2. Préhérel 3. az első séta 4. vacsora 5. emlékezés barátokra 6. helyzetelemzés 7. kisebb és nagyobb kövek 8. találkozás a Menhírrel 9. kutatómunka 10. újabb randevú 11.

búcsú a szállodától)

1.

Reggel boldogan vette tudomásul, hogy sütött a nap, és mintha tudta volna, hogy nem lesz többé szüksége rá, leállt az órája. Először azt gondolta, hogy a szobájában hagyja, de aztán zsebre vágta, mert nem akart lelkiismereti konfliktust okozni a takarítónőnek. Inkább a kávéházban szabadult meg tőle: a szíjánál fogva fölakasztotta a fogasra. Azé lesz, aki észreveszi, gondolta, és a reggeli után, visszasétált a szállodába. Fizetett, s tíz órára járt az idő, amikor fölhajtott a Rennes felé vivő

autópályára.

Nem kapcsolta be a rádiót, s CD-t sem hallgatott. Élvezte a csendet, a csaknem üres autópályát, a szeptemberi napfényt. Ilyen idő volt akkor is, amikor Anne-Marie-val útra kelt. A lány formás lábát útközben fölrakta a műszerfalra, s Claude nagy élvezettel figyelte, ahogy az öregebb pasasok – kábé annyi idősek, mint most ő – akármilyen drága autóban feszítettek is, irigykedve lestek be ütött-kopott Citroenük ablakán. Sejtette, mire gondolnak, de csak most érezte át, mi járhatott a fejükben.

Milyen tragikus, gondolta, hogy huszonkét évesen az ember képtelen fölfogni a lányok szépségét.

Miért kell ahhoz megöregedni, hogy az ember rádöbbenjen, mekkora kegy a sorstól, hogy megcsókolhatja egy húsz év körüli lány bőrét, mondjuk a térdhajlatában, vagy a köldöke környékén!?

Akkor magától értetődő volt a fiatalságuk. És ő sohasem nézegette hosszabban Anne-Marie hasát, arról nem beszélve, hogy a lábát sohasem csókolta meg. Bezzeg most – döbbent rá – még a talpát is végignyalogatná, ha tehetné. Az ábrándozás fölizgatta, s észrevette, hogy nincs cigije.

Lehajtott tankolni, vett egy karton Murattit, és ivott megint egy tejeskávét. Dél tájt maga mögött hagyta Rennes-t, s már alig várta, hogy megpillantsa a tengert. Huszonkét éves kora óta nem volt Bretagne-ban, mert Yvette és a gyerekek nem szerették a szeles, hideg tengerpartot. Igaz, itt túl gyakran esik az eső, s szinte mindig fúj a szél. A ragyogó, napsütéses időszak igen ritka, még nyáron is. Lehúzta az ablakot, s úgy döntött, a Cap Frehelnél éjszakázik abban a piciny hotelben, ahol akkoriban Anne-Marie-val laktak, ha még létezik.

Útközben megebédelt, s nem sokkal később, amikor maga mögött hagyta Ploubalay-t, előbukkant a tenger. Rettenetesen megörült látványának, s a gázra taposott. A gyomra remegett, izzadt a hónalja, s olyan feszültséget érzett, hogy időről-időre nagyokat kellett kurjantania.

2.

Egyszer csak föltűnt a Fort la Latte tábla, s rádöbbent, hogy itt van az a vár, amit annak idején körbegyalogolt. Már-már arra gondolt, megáll, de aztán meggondolta magát, továbbhajtott, s rövidesen megpillantotta a fréhél-i világítótornyot. Itt balra fordult, Préhérel irányába. Útközben eszébe jutott, ahogy lent a parton Anne-Marie-val egyszer pokrócba bugyolálva várták a napfelkeltét.

És ekkor megpillantotta a sziklát is, ahol reggelente ücsörgött, bele-belecsípve a még meleg és illatos kenyérbe. Úgy érezte, mintha tegnap történt volna minden: Anne-Marie még alszik, ő pedig

fölajzva a táj szépségétől, a sátor felé settenkedik.

A szálloda, ahol leokádta a szőnyeget, szinte semmit sem változott, csak a tulajdonosok lettek újak, talán az egykoriak gyerekei. Az étterem ugyan új tapétát kapott, de a kocsmában ugyanazok az öreg székek és asztalok sorakoztak. A Pernod-plakát is a régi volt, csak több lett a légypiszok rajta.

Kellemes meglepetésként érte, hogy a konyha viszont erősen följavult. Egy óriási séta után vacsorára kagylót evett, s mennyei marcipános tortát. Az üres vendéglőben csak az zavarta, hogy a tulajnő szinte végig ott strázsált a közelében és jóságos mosollyal figyelte, akárha azt ellenőrizné, megesz-e mindent rendesen. Szerencsére nem kellett beszélgetnie vele. Vacsora után elővette a naplóját, s borozgatás közben írni kezdett.

3.

Nyitott ablaknál aludt, madárdalra ébredt, s még a tenger illata is megcsapta. A szomszéd utcában lévő szálloda kávézójában reggelizett, mert ennek volt néhány asztala a teraszon, ahova odasütött a nap.

Ült a meleg fényben, s mosolygott. Nem hiányzott neki senki és semmi. Mi kell több a boldogsághoz? Hátradőlt a székében, becsukta a szemét, és kényelmesen pöfékelt. Ekkor a közelben megállt egy autó, kiszállt belőle egy halászcsizmás férfi, bebattyogott a kricsmibe, megivott egy mentás-pernod-t, trécselt egy kicsit a kocsmárossal, majd beült az autójába, s olyan melegen integetett Claude-nak, mintha ismerte volna. Majdnem ő is ivott egy pernod-t, de végül úgy döntött, inkább sétál egyet. A tenger ütemes ringása mind távolabb lökdöste tőle Párizst, a munkáját és a családját: egykori életét. A sószagú szélben lerúgta a tornacipőit, és ahogy a talpa a homokba süppedt, különösen erősen megérezte a testét. Elmosolyodott. Megragadta a tengeri részegség, ez a különös szédület, amely elpusztítja a gondolatok és vágyak irányát, és visszavezeti az embert a gyermekkor tiszta, közvetlen érzékeléséhez: a szín – szín lett, a hang – hang, a forma pedig – az egyszerű és érthető szépség forrása.

Egyszerre elöntötte a boldogság, és mint valami boldog kutya, futásnak eredt. Amikor lihegve megállt, azon töprengett, mikor sprintelt utoljára kétszáz métert, rövidnadrágban, homokon. Bizony, elszokott a mozgástól, pedig hajdanában rendszeresen teniszezett. Akkor a lustaságnak most vége, határozta el magában. Úgy döntött, mindennap gyalogol egy nagyot, s az autót csak végszükségben használja. Azonnal elindult a Cap Fréhél felé. Először – miután fölhúzta a cipőit – a part menti sziklákon ugrált előre, majd kiment az útra. Nem volt más nála, csak a pénztárcája. Útközben még az is eszébe jutott, hogy nem hozott magával borotvát. Nem baj, simított végig borostás állán, mától szakállt növeszt.

A világítótorony körül nagy volt a tömeg, s zavarta a sok ember. Megpróbálta megkeresni a csapást, amin egykoron lemászott a tengerhez. Gyorsan ment. A Cap Frehel pereméről messze látni, s borzongató érzés lenézni a mélybe. A legtöbben meg is állnak ott, elkészítik a szokások fényképeket, majd majszolnak valamit, s továbbmennek: kipipálhatják, itt is voltak. De Claude-ot –

mint egykoron Anne-Marie-val – a mélység vonzotta; meg akarta érezni, milyen ott lent állni, alulról fölnézni az óriási sziklatömbre. Fél órába sem tellett, s ott állt megint a fekete kagylókkal borított óriási sziklák között. Lent a víz mellet nem sütött a nap, félelmetes szürkés fény, és visszhangos morajlás vette körül. Egy idő után félni kezdett, mert úgy érezte, hogy a vízből rövidesen egy tengeri szörny csápja nyúlik ki, s elkezd motozni a sziklákon, valami ehető után. Megborzongott, s gyorsan visszamászott a fennsíkra. Odafönt átvágott a hangás bozótoson, hogy lerövidítse az utat, majd egy aprócska füves tisztáson leheveredett, mert nem volt kedve tovább sétálni. Édes hangaillat vette

körül. A napfénytől hunyorogva, önfeledtem gyönyörködött egy furcsa formájú felhőben, mely alakját állandóan változtatva úszott az ég sugárzó kékségében. Hallgatta a kabócák rekedt cirpelését, s az ezernyi hangnemben zümmögő rovarok muzsikáját, amint szüntelenül magasztalják a nap örömét, ragyogását és az élet végtelen örömét. Nemsokára elnyomta az álom. Az a fajta, amikor az ember valamiképp látja alvó önmagát, hallja saját szuszogását és pontosan érzékeli az idő múlását. Egy órát szunyókálhatott, aztán visszagyalogolt Préhérelbe.

4.

Vacsora közben rádöbbent, hogy már nagyon-nagyon régen nem evett ilyen jóízűen. El is határozta, hogy e naptól kezdve sohasem ebédel, legfeljebb egy kis gyümölcsöt majszol, s inkább vacsorára tartogatja az étvágyát. Nagy sajnálatára, a tulajnő ez este is a közelében strázsált, ráadásul beszélgetésbe elegyedett vele. Persze, hogy kíváncsi volt. Claude azt hazudta neki, nagy munka áll mögötte, s pár napra a családja nélkül jött le pihenni a Bretagne-ba, hogy erőt gyűjtsön, mert egy kicsit túlhajszolta magát. Ezután megbeszélték, hogy a tengeri levegőnél és a breton konyhánál nincsen jobb gyógyszer.

Később azon töprengett mérgesen, hogy a hazugsága miatt rövidesen tovább kell állnia. Miért nem mondta meg neki az igazat: hogy elege lett a családjából, a munkájából, mindenből, így – mivel összespórolt egy kis pénzt – mostantól kezdve semmit sem fog csinálni, utazgat, vándorol, s szép nyugodtan kivárja, milyen sorsot szán neki az élet. De nem! Az ember az ilyen tyúkok miatt hazugságba keveredik, mert jól neveltnek akar mutatkozni, olyannak, aki bár halálra dolgozza magát, legfeljebb két-három nap szabadságot enged meg magának, aztán már rohan is vissza a gályára, hogy együtt lehessen a családjával.

Hogy azért megzavarja a magáról kialakított idillikus képet, a kitűnő tenger gyümölcseihez rendelt még egy üveg Muscadet-t, aztán hogy békén maradhasson, naplóírásba temetkezett.

5.

A rákövetkező napokban viszont egy sort sem írt, mert esténként – a kiadós vacsora után –

egyszerűen lusta volt kinyitni a naplóját. Meg aztán – vallotta be magának – unatkozni kezdett. Ekkor határozta el, hogy elgyalogol Fort le Latte-ig. A félsziget ebben a szögletében hét közben gyér a forgalom, akiknek dolguk van, azonnal ráhajtanak a Dinard-ba, a St Brieuc-be vezető főútra vagy a bresti autópályára, így Claude zavartalanul sétálhatott az aszfaltúton. A partról csak néhány szörföst és hullámlovast látott. Gyaloglás közben aztán helyreállt a hangulata. Röstelkedve arra gondolt séta közben, hogy az elmúlt években már a legkisebb távokat is csak a járgányával volt hajlandó megtenni. A tömegközlekedési eszközökön a tömeg zavarta, gyaloglás közben pedig az, hogy az utcán tölti az értékes szabadidejét. És mit csinált üres óráiban? Semmit! Dühösen arra gondolt, hogy otthon tengett-lengett, nézte a tévét, vagy éppen vendégekkel fecserészett.

Ekkor döbbent rá arra is, hogy igazi barátja sohasem volt. Az egyetemen egy ideig egy André nevű sráccal találkozgatott, s jókat beszélgettek, de a második szemeszter után André átment a strassbourgi egyetemre, s megszakadt a kapcsolatuk. Négy évvel később megnősült, s Yvettel olyan baráti kört alakítottak ki maguknak, amely nyolc-tíz házaspárból és ezek gyerekeiből állott. A magot Yvette két régi barátnője alkotta, ezek aztán idővel magukkal hozták férjeiket, azok meg a régi barátaikat, és így tovább. Claude soha nem értette, miért ragaszkodott egymáshoz ez a tizenvalahány ember. De hűségesen találkozgattak, hol itt, hol ott, közben semmiségekről

traccsoltak órákig, s miután degeszre ették és itták magukat, megállapították, hogy szép estét töltöttek el együtt, amit okvetlenül meg kell ismételniök. Az utóbbi időben már arra gyanakodott, hogy igazából nem is a rokonszenv tartotta őket össze, hanem a rettegés, hogy kettesben kell maradniok a párjukkal, akinek már nem volt mit mondani. Az utóbbi egy-két évben Henry, a kollégája volt az egyetlen, akivel nagy néha kettesben ment el kocsmázni, s elmesélt magáról ezt-azt.

Még meg is hívta néhányszor magukhoz, és mi lett az eredménye!? Hogy fölszarvazta a szemét!

6.

Gyaloglás közben a Henry-vel kapcsolatos kudarc arra ösztökélte, hogy sorra vegye élete döntéseit, volt-e valami, amire büszke lehet. Na jó, gondolta, nevelte, ahogy tudta a gyerekeit, elég jól keresett, de ezek nem különösebben nagy dolgok. Volt-e valami olyan, töprengett tovább, amit csak ő tudott megtenni, olyasvalami, ami egyéni ízt adott az életének? Semmi! Az égvilágon semmi!

Miután e gondolatsor végéhez érkezett, megállt, körbenézett, és keserűen bevallotta magának, hogy éveken át alibi életet élt.

Most viszont rövidnadrágban, tornacipőben, borostás állal és egy már nem túl tiszta trikóban gyalogol az országúton, azzal a céllal, hogy megnézzen egy erődöt. Ez nem is olyan rossz kezdet, gondolta.

Útközben eszébe jutott Anne-Marie szeplős feneke, s a fotók, amelyeket róla készített. Yvette egyszer valamennyit kihajította, mondván, mit gondolnak a gyerekek, ha megtalálják. A szeplős fenék emléke föltüzelte. Erőteljesre fogta hát a lépteit, hogy lehiggadjon.

Az idő továbbra is csodálatos volt, nyárias melegben bandukolt, de mégsem kellett attól tartania, hogy leég a nyaka vagy a válla, ráadásul csaknem néptelen volt a part. Kora délután érkezett meg az erődhöz. Nem emlékezett a parkolóra, meg hogy kerítés vette volna körbe. Talán mostanában építették. Két lyon-i autó állt egymás mellett. Claude elindult a tenger felé. Kíváncsi volt, mennyire őrizte meg az emlékezete az erődöt. Nos, pont olyan volt, mint tizennyolc éve. Kicsit csalódott lett, bár nem tudta eldönteni, igazából mire várt. Így lemondott arról is, hogy megkeresse azt a bizonyos ösvényt. Mit akar? Megint átmászni egyik szikláról a másikra? Szomorúan döbbent rá, hogy valamiképp a múlt lázában ég, s titokban abban reménykedik, hogy újra találkozik Anne-Marie-val.

Erre aztán kicsit józanabbul kezdte mérlegelni a helyzetét. Azért van most itt, gondolta, mert az elmúlt esztendőkben úgy élt, ahogy élt. Ha máskép döntött volna, mondjuk addig-addig hívogatja Anne-Mariet, amíg végre találkoznak, s őt veszi feleségül, akkor nincs kizárva, hogy most a szíve mélyén egy Yvette-féle lány után áhítozna, s az írásnak hátat fordító művész lenne. Mert Anne-Marie, néhány novellája alapján, amelyeket az egyetemi lapban közöltek, azt tanácsolta neki, hogy a paragrafusok helyett, próbálkozzon a szépirodalommal.

7.

Igen, jutott eszébe, jó pár évig arról álmodozott, hogy híres író lesz, és meg fogja írni az abszolút könyvet, ez a könyv lesz a nagy közbenjáró. Kibékíti majd az életével, beragyogja azt az időszakot, amíg írja, és egy barátság és szeretet övezte jövőt tár fel előtte. De amikor elkezdett ügyvédkedni, fiókba került a több száz oldalas jegyzet, amely a „nagy-regényt” lett volna hivatott megalapozni, s jórészt ifjúkori naplóbejegyzésein alapult. A paksaméta később egy szekrényben landolt, ahol régi dolgait őrizgette, végül pedig egy papírgyűjtő konténerben kötött ki.

Tehát, szögezte le keserűen Claude, azért vagyok itt, mert itt kell lennem, s az vagyok, akivé váltam: negyvenes fickóvá, akinek a feje fölött összecsaptak a hullámok! Azon gondolkodott, vajon képes lesz-e kievickélni a partra, aztán leült egy szikla tövébe, s elszívott egymás után két cigit. Ettől megnyugodott, s körbenézett. Temérdek kavics hevert körülötte, ebben Bretagne-ban soha sincs hiány. És miközben a köveket bámulta, eszébe jutott a kavics-gyűjteménye.

Bizony, gondolta röstelkedve, szinte teljesen megfeledkezett már róla. Pedig hány éven keresztül gyarapította az állományt! Úgy keresgélt a különböző tengerpartokon, mintha kincs után kutatott volna. És valóban, ha egy-egy szép kavics került a kezébe, olyan áhítattal rejtette a hátizsákjába, mint aki drágakőre bukkant. Fölidézte, hogy huszonkét éve, valahol a környéken találta gyűjteménye legszebb darabjait: kék színű, különös formájú kavicsokat. Szinte sajnálta, hogy nem vihetett magával egy egész kocsirakományt.

Egy ideig gyűjteménye szinte mindegyik darabjáról tudta, hol találta, s gyakorta nézegette őket, hogy megcsodálja a legszebbeket, hogy emlékezzen. Aztán abbahagyta gyűjtést, s most már fogalma sincs, mi lett a kövekkel. Elszégyellte magát. Szinte bűnbánóan tekintett maga elé. Ekkor pillantása egy formás, narancssárga, gömbölyű kőre esett. Amikor kézbe vette, az a képtelen gondolat futott át az agyán, hogy nem ő választotta a kavicsot, hanem a kavics őt. Zsebre rakta, majd megint lehajolt, találomra kézbe kapott egy másikat, s olyan messze hajította, amilyenre csak tudta. Elégedett volt a távolsággal, habár enyhén megrándult a válla ettől a már-már elfeledett kisfiús mozdulattól. Úgy döntött, iszik valamit, s találomra elindult az országút felé, abban reménykedve, hogy kocsmára bukkan a közelben. És ekkor találkozott a Menhírrel.