100 karátos keblek, avagy a nagy kebelhajsza Szilaj Endre

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Az első küldetés

(Látogatás)

Dallos Dániel a börtön egyetlen irodájában állt és várakozott. Meleg volt. A légkondicionáló nem volt bekapcsolva, mert ez a hőfok a Fidzsi szigeteki helyieknek még nem indokolta a használatát.

Dallos a magyar titkosügynökség pályakezdő embere volt és egzotikus, első küldetése egy rab kihallgatása volt. Az inge már kissé átázott ott, ahol a fegyverével érintkezett. Örült, hogy a reptéren megivott kávé megtette jótékony hatását, mert kellően éber volt, és ez fontos. Gyorstalpaló kiképzésén sokszor elhangzott: éberség, hosszú szolgálat, szép nyugdíj. Hamar meglepődött, amikor a börtönőr visszatért és csupán egy törülközőt és néhány tetoválást viselt.

- Rossz hírem van, uram. A 323-as fogoly szökésben van. – mondta az börtönőr.

Dallos nehezen értelmezte a hallottakat, a látottak lekötötték: öreg tetoválások, dolgos felsőtest.

Aztán belényilalt a felismerés.

- Megszökött? Az hogy lehet? Az előbb még itt volt.

- Uram, egy börtönből időnként megszöknek. - a börtönőrről sugárzott a tapasztalat, ám a végén csuklott egyet. Némelyeknél ez az idegesség jele, futott át Dallos agyán a fiziológiai analitika óra egy megmaradt mondata .

- De pont most? – kérdezte. Leverte a víz, inge már mindenhol csupa verejték volt.

Némelyek meg izzadnak, mint a ló… ugyanaz az óra.

- Ne aggódjon, még az épületben van, kollégáim hamar elkapják. Nem sok egyenruhás rab szaladgál itt.

- Mi történt?

- Mondtam, hogy az ügyvédje keresi, aztán leütött. – vetette oda az őr. Őszintének látszott.

- És elvette a ruháját meg a fegyverét?

- Mindent vitt: gyógyszert, lottószelvényt és lakáskulcsot. Na de mondja, maga kicsoda valójában?

- Ügyvéd. Nem hisz nekem?

- Én elhinném, de a 323-as nem hitte el.

A fiatalember megrezzent, a nyitott ablakon éles fegyverropogás és meleg lőporszag áradt be.

- Most mi a terve? – kérdezte a börtönőr meglehetős nyugalommal. - Várok. – mondta a fiatalember. Nem volt B terve.

- Egy szökött rabnak ritkán van szüksége ügyvédre. – mondta a börtönőr, és szorosabbra kötötte a törülközőt a derekán.

Dallos kinézett az ablakon, és meglepő látvány fogadta: egyenruhások hullottak az őrtornyokból.

- Mondja, az őrök kire lőnek egészen pontosan?

- A 323-asra.

- Én már legalább öt 323-ast láttam lezuhanni az őrtornyokból.

- Akkor maga már végzett is. Egy halott rabnak aztán végképp nincs szüksége ügyvé… TE JÓ ÉG!

AZ ŐRÖK ODAKINT, EGYMÁST LÖVIK. – kiáltott fel az őr.

- Most hova megy? – nézett a kirohanó őr után Dallos.

- Ezek egymást nézik a 323-asnak.

Kiszaladtak a tiszti szobából. Az őr elöl, utána a fiatalember. Egy folyosón át az udvarra.

A törülköző lemaradt.

- Látom! Ott szalad! – kiáltott fel az őr.

- Biztos benne, hogy ő az, és nem egy másik őr?

- A saját egyenruhámat csak felismerem, uram.

A folyosóról egyre erősödő dübörgés hallatszódott. Dallos hátranézett és rossz érzése támadt.

Csak a futásra és a zakója alatti fegyverére koncentrált.

- Kiszabadultak a rabok! – vetette oda az őrnek, és előrántotta a fegyverét. A mozdulatán látszott a tapasztalatlanság.

- Tegye el a fegyvert! – rivallt rá az őr.

Késő.

- Jól van? – ennyit még hallott.

Dallos Dani nem volt jól. Fejbe verték, és elájult.

(Dallos Dániel)

Dallos magas, inas fiú volt ártatlan, jóképű arccal, bár ez jelen fekvő helyzetében, kissé feldagadt arcáról nem derült ki első ránézésre. Mint ahogy azt sem hitte el róla senki, hogy titkosügynök volt.

Pedig az volt. Egy újonc, aki a munkában mindig öltönyt, nyakkendőt, fehér inget, bőrtalpú cipőt, kellemes mosolyt és egy 38-as automatát viselt. Fiatal kora ellenére előfordult, hogy a munka viselte őt meg, ám az csak ritkán. Gyorsan futott, gyorsan vágott az esze, és a nőktől gyorsan zavarba jött, de miután jó nevelést kapott, tudta, hogy egyszer mind a hármat ki fogja nőni.

- Magához tért már?

Dallos még nem tért magához. Arról álmodott, hogy félmeztelenül koktélt iszogat valahol egy tengerparton, és jól érzi magát. Nők gyűrűjében ült, és szórakozott a napsütésben, ahogy az a Bond filmekben szokás. Nem akart felkelni, de a valóság dohos, kissé penészes szaga kéretlenül vállon veregette. Kinyitotta a szemét és örömmel konstatálta, hogy továbbra is lányok vették körbe. Igaz

ezúttal a falra voltak ragasztva újságkivágás formájában.

- Hol vagyok? – kérdezte.

A homlokán borogatás és egy hatalmas dudor volt.

- A börtön gyengélkedőjében. – válaszolta egy mogorva hang a szomszéd ágyról.

Dallos elmerült a képek tarka és izgalmas galériájában, amiben ugyanezt a témát harminc, ruhátlan lány más-más pózban dolgozta fel. Az egyiket felismerte. Ő volt a Királylány, a tavalyi Miss Universe orosz nyertese.

- Hogy kerültem ide? – kérdezte Dallos.

- Hordágyon. - Ki maga?

- A 323-as.

- Az Akrobata?

Dallos felült az ágyon.

- Örvendek. Maga az ügyvéd?

- Igen. Azt hittem, megszökött.

- Csak szerettem volna. – mondta az Akrobata, aki tetőtől talpig begipszelve feküdt mellette.

Ekkor kivágódott a kórterem lengőajtaja.

- Megérkezett a vacsora. – mondta egy ismerős hang a kórházi zsúrkocsi mögül. Dallos felismerte a törülközős őrt, aki ezúttal egyenruhában volt.

- Jobban van? – érdeklődött az őr. - Hoztam magának vacsorát.

- Mi történt? - kérdezte Dallos.

- Minden rab megszökött a 323-ast kivéve!

- Ezt tudom, de nem értem.

- Pisilnem kell. – vágott közbe az Akrobata.

Az őr nem foglalkozott vele.

- Amikor az őrök megtudták, hogy egy rab őrnek öltözve menekül, hirtelen minden őr gyanús lett, és elkezdtek egymásra lőni. Ők a városi kórházban vannak. Már amelyik túlélte.

- És a rabok hogy szöktek meg?

- Vacsorázni indultak, amikor a riadó volt. Nem voltak a celláikban, és a káoszban kisétáltak, de előtte még leütötték magát, mert a fegyverével meggondolatlanul hadonászott! – mondta az őr, és elkezdte kiosztani a vacsorát.

- De az Akrobata, miért van még mindig börtönben? Ő szökött meg legelsőnek.

- Vizelnem kell. – vágott közbe az öregedő Akrobata.

- Tudja, amikor az a sok elszabadult rab meglátta ezt a szerencsétlent, – itt elkezdett nevetni.

- Amikor meglátták az én egyenruhámban, azt hitték, hogy én vagyok, és eszméletlenre verték.

Egy kannibál rab már elkezdte enni. Nekem szánták a verést; hát a segítségemre siettem. - itt már nagyon nevetett. – Féltettem az egyenruhámat.

Az őr úgy nevetett, hogy kilocsolta az ételt.

- Ha jobban érzi magát, szóljon, hívok magának taxit. – folytatta az őr, majd kitolta a zsúrkocsit.

Dallos az öreget nézte. Már régóta várt a nagy találkozásra az Akrobatával, akiről sokat olvasott ugyan, de mégis keveset tudott.

(Akrobata)

Az Akrobata múltját homály fedte, holott több országban vaskos aktákat töltöttek meg a róla szóló jelentések. Nemzetközi szabadúszó titkosügynök volt. Talán az egyetlen ezen a világon. Több mint ötven ország kormányának dolgozott már, de fogadott el magán megbízatásokat is. Azt tudták, hogy elmúlt már ötven éves, de származását senki nem ismerte. Minden nyelvet akcentussal beszélt, mindenki csak az Akrobataként ismerte. Leggyakoribb lelőhelye a tengereken volt.

Legutolsó bevetése az orosz koronagyémántok visszaszerzése lett volna a magyar kormány megbízásából, de egy másik ügyből kifolyólag elkapták és a Fidzsi-szigeteken börtönbe vágták. Az Akrobata nem kérdezte, hogy pontosan miért csukták le. Nem ez az első eset, hogy börtönben van, és általában az első vagy a második szökési kísérlete sikerülni szokott.

-Mit bámulsz, öcskös?

Igazi kém volt, gondolta Dallos, és mélységes tiszteletet érzett az ember iránt, aki még így begipszelt állapotban is erőt árasztott magából, és némi vizelet szagot

- Fogadok, hogy nem is akart megszökni. – mondta Dallos az Akrobatának.

- Tőlem, azt csinál, amit akar. Ki maga?

- Ügyvéd.

- Én meg a télapó.

- Rendben, elismerem, nem vagyok ügyvéd. Az Egyesült Gyémántokon dolgozom.

- És mit akarsz? – kérdezte az Akrobata.

- Információt. Maga látta a gyémántokat utoljára.

- Tegezz csak, öcskös, kollegák vagyunk.

- Mit tudsz a gyémántokról?

- Semmit.

- Kérlek, ne szórakozz! Fontos államérdek!

- Mi közöm nekem ahhoz? Csak nem gondolod, hogy elmondom, amit tudok. Itt hagytatok engem rohadni ebben a börtönben. Ha saját erőmből kijövök innen, a gyémántokat bukta a magyar kormány.

- Sajnálom, nem az én hibám.

- Nem érdekel. Én csak pénzért dolgozok. Leléphetsz. A tányérod ne vidd el.

Dallos egy pillanatra habozott. Amikor idejött, még nem volt biztos abban, hogy az Akrobata tudott valamit a gyémántokról, de most olyan érzése támadt, hogy sokat tud. A tányért az Akrobata szekrényére tette.

- Azért jöttél, hogy kihallgass engem. – mosolygott Akrobata. – Kezdjed, öcskös.

- Oké. Szóval, amikor megtudtad, hogy látogatód jött, meg akartál szökni. Miért tennél ilyet, ha semmit nem tudsz?

- Friss levegőre vágytam.

- Én szerintem meg azért, mert rejtegetsz valamit.

- Öcskös, egyszerűbb, ha beírod a jegyzőkönyvbe, hogy az ügyfél nem volt kooperatív és szépen hazamész.

- Kedves vagy Akrobata, de ilyen könnyen nem adom fel. – mondta Dallos.

- Állok elébe. Mi a terved?

Dallos a fegyverére gondolt. Ezzel kapcsolatban semmilyen eligazítást sem kapott, és ez csak most tűnt fel neki. Nagyon ráizgult az első küldetésre, de elhibázta, mert úgy készült rá, mint egy kirándulásra.

- Ne törd rajta a fejed! Vedd elő és tartsd a fejemhez. – olvasott a gondolataiban az Akrobata.

Dallos meglepődött. Megrándult, nyúlt volna a fegyverért, de rájött, hogy az végképp nevetségessé tenné. Hosszú hallgatás következett, majd az Akrobata törte meg a csendet.

- Ha nem lennék begipszelve, neked már vérezne az orrod, és a saját fegyvereddel lőnélek seggbe.

No, ez betalált:

- Ha nem lennél begipszelve, már rég pépes lenne az arcod, és az elektrosokkolóval keringőznél a teremben. – tört fel ösztönből, Dallosból.

- Rendben van öcskös. Emlékezni fogok az ajánlatodra.

Dallos sóhajtott, nem volt terve, és ez lerít róla. Leblokkolt.

- Tegyél meg nekem egy szívességet! – kezdte barátságosabb hangnemben az Akrobata.

- Igen?

- Látod a kezemet?

- Igen. Be van gipszelve.

- Be, pedig nincs eltörve.

- Csak úgy nem gipszelik be. – hitetlenkedett Dallos.

- Nem, de ez egy börtön és időnként előfordul, hogy begipszelik a szökött fegyenceket.

- Ez egy testreszabott magánzárka?

- Amolyan emberkínzás. Ám a lényeg, hogy nem tudom használni a kezem. Dallosnak kezdett derengeni, mi is lehet az Akrobata kérése.

- Szeretnéd, hogy megetesselek? – kérdezte. – Viccelsz?

- Anyádat! Én arra gondoltam, hogy lesegíthetnéd rólam a kötést.

- De mi van, ha tényleg eltört?

- Nem tört el. Az őr befalazta a tökömet is. Se katéter, se ágytál. Idő kérdése, és egy pöcegödörben fogok úszkálni.

- Én inkább megetetnélek. – mondta.

- Ha akarod, hogy segítsek a gyémántok megszerzésében, akkor ki kell vinned innen.

Dallos hosszasan az Akrobata szemébe nézett, majd felállt az ágyról. Odalépett az Akrobata ágya mellé, kezébe vette a kést és a villát, és a húst apró darabokra vágta.

- Csak egyetlen őr van. Holnap jön az erősítés. Most kell megcsinálni, öcskös. – győzködte őt az öreg.

Szöktetésre nem volt felhatalmazása.

Ne törődj a felhatalmazással! – olvasott az ifjú gondolataiban az Akrobata. – Feladatod az információszerzés.

Ez kapkodás lenne. Alapos tervezés nélkül lehetetlen.

- Improvizálni kell. És észrevenni a lehetőségeket.

- És mi lesz a jelentéssel?

- A siker az siker. A jelentésben csak ez számít!

- Minden operációt alaposan meg kell tervezni! – érvelt Dallos.

- A tervek kiszámíthatóvá tesznek! – reagált az Akrobata. - Képességek kellenek!

- Ez marhaság! Hogy tenne kiszámíthatóvá? Jó étvágyat. – mondta Dallos.

– Tényleg nem vagy kooperatív.

Tudni kell időben leállni, Dallos érezte a határait. Ebben jó volt, talán túl jó is.

- Tehetségtelen! – morogta az Akrobata.

Dallos megetette az Akrobatát, majd elment, a kiképzésen még tehetségesnek hitte magát. Ő volt a legjobb

Az Akrobata szeretett volna káromkodni, de félrenyelt, és csak köhögni tudott. Hosszan a távozó Dallos után nézett, miközben könnycseppek jelentek meg szemeiben a köhögéstől.

(Bevetés)

Kifelé menet, Dallos látta, hogy csak egyetlen őr volt szolgálatban, minden poszt üresen tátongott. Dallos megkérte az őrt, hogy hívjon egy taxit, majd az utcán várakozott.

A nevezett fegyház a város szélén feküdt, körülötte csak pár romos ház düledezett.

- Fogyó hold van. – nézett fel az égre Dallos, akit nem engedte elmenni valami. Nem tudta, mi volt az, de valami ott tartotta. A börtön vagy az ezüstös égbolt rabul ejtette. A főnökére gondolt, aki megkérte őt, hogy feltűnés és erőszak nélkül teljesítse a feladatot, és szedjen ki minden információt az Akrobatából. Eddig a legnagyobb feltűnéssel a legkevesebb eredményt tudta felmutatni. Egy börtönben kinyírták egymást az őrök, és a látogatását követően mindenki megszökött az Akrobatát kivéve. Dallost azonban nem abból a fából faragták, hogy lebőgjön az első küldetésén.

Körbenézett. Mocorgást és csörömpölést hallott az őr szobájából, majd látta, hogy az ügyeleti szobában elalszik a lámpa: nincs kire vigyázni.

- Jó éjszakát!

Az őr lefeküdt, gondolta.

Az orosz cári korona két elveszett gyémántjáról volt szó, amelyek az 1917-es nagy októberi forradalom idején tűntek el. Az oroszok nem verték nagy dobra az esetet, de azóta is keresték, és lassan minden ország titkosszolgálata tudomást szerzett az ügyről. A 40-es évektől kezdődően a magyar állam összedolgozott az akkor még szovjet ügynökökkel, de a rendszerváltás óta ez a közreműködés megszűnt. Nem úgy a nyomozás a magyar fél részéről, és közel tizenöt évvel a Vörös Hadsereg kivonulása után a magyar titkos szolgálat tevékenységét siker koronázta: rábukkantak a kövekre. Az Akrobatát bízták meg, hogy csempéssze őket Magyarországra, de sajnos az öreget letartóztatták. Ennek már két éve. Ez persze a munkakörrel járt, de a gyémántoknak újból nyomuk veszett; márpedig a magyar államnak politikailag fontosak voltak a gyémántok.

Rengeteg magyar műkincs vándorolt Oroszországba a második világháború során, amelyek visszahozatalát az oroszok teljesíthetetlen feltételekhez kötötték. A gyémántok birtokában azonban sokkal kedvezőbb tárgyalási pozícióba kerülhettek a magyarok. Tehát a tét nagy volt, és a hivatalnak az Akrobatában volt az utolsó reménye. Dallost küldték, hogy kiderítse, mit tudott az öreg. Miért egy kezdő embert küldtek? Jó kérdés.

Megérkezett a taxi.

- Várjon meg itt. Beteget szállítunk. – mondta a sofőrnek, és a kezébe nyomott egy ötdollárost.

Dallosban megszületett az elhatározás! Megszökteti az öreget. Valahogy majd kimagyarázza a jelentésében.

- A hazáért, előre! – húzta ki magát.

Tudta nagyon jól, hogy az Akrobata nélkül elveszett a gyémánt ügy. Megkerülte az épületet, és egy alkalmas ponton átmászott a kerítésen. Majd visszamászott, mert feltűnt neki, hogy nem a börtön kerítésén ment át. Megkönnyebbülten konstatálta, hogy nem látták a baklövését, gyorsan korrigált, ám a szögesdrót kiszakította a nadrágját.

A börtön területén aztán kicsit elveszettnek érezte magát. Túl sok volt az épület, és kevés az ajtó.

Bekukucskált egy lövedékektől csipkézett ablakon, de a helység nem volt ismerős. Tovább próbálkozva végül megtalálta a helyiséget, ahol a törülközős őrrel társalgott. Bemászott az ablakon, majd onnan tovább haladva egy hosszú folyosó végére ért, ahol belebotlott a zsúrkocsiba, és megtalálta az úticélját. Mély levegő. Belopakodott a kórterembe maga előtt tolva a zsúrkocsit, amit betegszállítónak fog használni. Sötét volt, semmit nem látott, de nem akart lámpát gyújtani.

Kitapogatta az ágyakat, majd amikor az Akrobata ágyához ért, megállt. Hallotta az öreg szuszogását.

- Nyugi öreg! Kiviszlek innen. Ne szólj egy szót sem!

Dallos minden erejét összeszedve átemelte az öreget a zsúrkocsira, és a horkolás abbamaradt. Az öreg nem szólt, némán egyensúlyozott a zsúrkocsin. Könnyebb volt, mint gondolta. Az őr szobájánál lelassított, ahol a tévé még be volt kapcsolva, bekukucskált, hogy ellenőrizze, az őr alszik-e már.

Ekkor valaki a háta mögött lehúzta a vécét.

Az őr még nem feküdt le, tört rá a felismerés! Ahogy hátrafordult már ütött, esélyt nem adva a szerencsétlennek, hogy védekezzen, majd kirohant a zsúrkocsival.

Kiért a taxihoz. A sofőr segített betuszkolni a magatehetetlen beteget a taxiba.

- Be a városba. – adta ki az ukázt Dallos.

Padlógázzal elindultak a centrum felé. Dallos kihúzta magát. Megcsinálta! Megszöktette az Akrobatát!

- Na, öregem, most már segítened kell… Ki maga? – kiáltott fel Dallos, miután hátrafordult.

- Jó estét, uram. Én vagyok a börtön könyvtárosa. Hívjon csak Könyvjelzőnek. – mondta Könyvjelző, aki nem az Akrobata, és udvariasan mosolygott, miközben egyik szemöldökét felhúzta. –

Hová megyünk?

- ÁLLJ!

(Könyvjelző)

Amikor Dallos kilépett a gyengélkedő ajtaján, az egyik távoli ágyon megmozdult a paplan. Az Akrobata nem volt egyedül a kórteremben. Egy sötét sarokban feküdt Könyvjelző, aki valamikor drámapedagógus és angol tanár volt, aztán zsebtolvaj lett. Majd a sikeren felbuzdúlva kábítószer csempészésre adta a fejét, ahonnan a felfelé ívelő karrierje egyenes úton repítette őt a fidzsi-szigeteki börtön előkelő könyvtárosi székébe. Itt kapta a nevét, mert magas volt és vékony, akár egy könyvjelző. Okos soha nem volt, de depresszióra hajlamot mutatott. Egy igazi úriember hírében állt,

aki kifogástalan harminckettes fogsorával mindenkire udvariasan mosolygott, nagyon kellemes volt a modora, és a pókerben gyakran csalt, de soha nem nyert. Jobb szemöldökét időnként felhúzta.

- Az orosz cári gyémántok nem is léteznek! – mondta Könyvjelző, és felült az ágyon. – Olvastam róluk, csak kitalálták.

- Te mit keresel itt? – döbbent meg Akrobata.

- Nem vagyok egy szökős fajta.

Az Akrobata morgott valamit.

- Segítek megszökni, ha társulunk! Ha a gyémántok mégis léteznek, gazdagok leszünk, öregem. –

folytatta Könyvjelző.

- Mi hasznom lenne belőled?

- Most éppen tudnék segíteni. Akrobata elgondolkozott.

- Rendben, először csomagolj ki.

- Nem, nem, nem. – bizalmatlankodott Könyvjelző. – Áruld el, azok tényleg a cári gyémántok? Az 1917 óta eltűntnek vélt…

- Én azt nem tudom, hogy milyen gyémántok. Nem vagyok műkereskedő. De nagyon keményen kellett alkudni, hogy megszerezzem őket.

- Nincs annyi pénz a világon.

- Ritkán dolgozok pénzzel…

- Nem pókeren nyerted, gondolom.

- Nem. Negyvenegy tárat használtunk el a tárgyaláson. Ők negyvenet és én egyet. - Ne etess 323-as.

- Negyven tár vaktöltény kevés egyetlen tár éles lőszer ellen.

Könyvjelző pislogott.

- Kevés szó esik róla, de a fegyvermesterek is lezsírozhatók.

Könyvjelző kikelt az ágyból, és kényelmesen az Akrobatához sétált. Leült az öreg mellé.

- Te tudod, hol vannak azok a gyémántok? – kérdezte.

- Először csomagolj ki és lépjünk le innen.

Könyvjelző kézbe vette az ágy melletti szekrényen lévő üres bádogedényt, és lesújtott vele az Akrobata ágyékára. Valami roppant, az Akrobata felkiáltott.

- Fele-fele! – fedte fel az üzleti tervét Könyvjelző.

- Üss erősebben!

Könyvjelző újból ütött, ezúttal az Akrobata kezére. Innen az események felgyorsultak. Pár pillanat múlva Könyvjelző megkapta az első pofont, majd a másodikat, mert az első után nagyon hangosan ordított. Akrobata kihámozta magát a gipszből, és ebben nagy segítségére volt Könyvjelző csontos, kemény feje.

- Heveredj ide szépen. – fektette le a megszédült Könyvjelzőt az Akrobata, és rápakolta a gipszet.

Az öreg kisomfordált az őrszobába, ott leütötte az őrt. Ám mielőtt kilépett volna a szabadba, úgy gondolta, jobb, ha nem visz magával mindent, és elment vécére. Közvetlenül a vécé lehúzása után találkozott Dallos jobb egyenesével, amitől óriásit vetődött.

Amikor magához tért, ott folytatta, ahol abbahagyta. Felhúzta a sliccét, és kimenekült. Meglátott egy közeledő autót, ami kapóra jött. Kirohant az út közepére, majd hirtelen lövéseket hallott.

Visszanézett, és látta, hogy a börtönőr magához tért, de szerencsére botorkálva a másik irányba lövöldözött. Az Akrobata biztonságban volt. Az őr ugyan visszanyerte az eszméletét, de a látását nem egészen, amire az őr hamarosan rájött, és letette a fegyvert, majd megadólag káromkodott. Ezt követően lefejelte az ajtófélfát. Akrobata aztán a közeledő autó elé ugrott, ami megállásra kényszerült. Kirántotta a sofőrt, bevágódott a volán mögé, és teljes gázzal elmenekült. Amikor elhagyta a börtönt, akkor visszavett a tempóból, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Kint van.

- Ja, hogy ez egy taxi! – mondta, miután észrevette a taxiórát. – Ja, és utasok is vannak! – mondta miután belenézett a visszapillantóba. – Ja, te vagy az öcskös! - mondta, miután észrevette Dallost. –

Ja, egy kanyar! – mondta, miután nem vette észre.

Így történt, hogy Dallos Dániel hathatós közreműködésével a maradék kettő fegyenc is kiszabadult a fidzsi-szigeteki börtönből.

(Hat whisky)

Háromórányi kellemes séta után a fogyó holdas éjszakában, egy kellemes ópiumszagú kávéházban, testet melegítő hangzavarban beszélgetett Dallos, Könyvjelző és az Akrobata.

- A segítségem nélkül nem jöttél volna ki onnan. – mondta Dallos az Akrobatának.

- Egy whisky-t! – mondta az Akrobata, és intett a kocsmárosnak. Bal keze még be volt kötve.

– Ha nem intem le a taxidat, akkor nem tudsz megszöktetni.

- De ha én nem megyek vissza érted, akkor elkapott volna az őr. Az adósom vagy. – mondta Dallos.

- Megállapodtunk! Ha kihozlak, akkor felezünk. – vágott közbe Könyvjelző. – Ha én nem vagyok a taxiban, akkor nem fordul vissza az öcskös!

Megjött a whisky. Az Akrobata lenyelte. Már az ötödik…

- Na, akkor ki segített kinek a szökésemben? – kérdezte ázott hangon, és egyszerre nézett mindkettőjükre.

- Én neked! – mondta Dallos.

Én meg ennek az öcskösnek. – mondta Könyvjelző.

Én meg mind a kettőtöknek segítettem, hogy segíthessetek. Nem vagyok senkinek az adósa. –

állapította meg az Akrobata, majd az asztalra csapott, és felállt. - Viszlát.

Dallos elállta az útját.

- Bűnrészes vagyok a szökésedben. – mondta, és közben az állására gondolt.

- Így van, barátaim. Én is bűnrészes vagyok a szökésemben! Most már egy csapat vagyunk!

Hármunknak felezni kell! – magyarázta Könyvjelző, de látszott rajta, hogy ezt ő sem értette.

- A gyémántokat vissza kell vinnem az országba. – szólt közbe Dallos.

- Versenyezzünk! – ajánlotta végül az Akrobata, majd csuklott egyet. – Azé lesz a két gyémánt, aki hamarabb megtalálja!

- De te vagy az egyetlen, aki tudja, hol vannak!

- Nem tudom, hogy hol vannak. Csak azt tudom, hogy hol voltak, amikor elrejtettem.

- Hol? – kérdezte Dallos.

- Egy pár szilikon mell-implantátumban. – az Akrobata visszaült.

Fejvakarás.

- Úgy érted… micsoda? – értetlenkedett Könyvjelző.

- Műcicik!

- Hol vannak ezek az implantátumok? – kérdezte Dallos.

- Jó esetben ott, ahol voltak. Rossz esetben valaki már hordja őket.

- Úgy érted, hogy lehetséges, hogy valaki két százkarátos szilikon mellel rohangál a nagyvilágban? Micsoda hozomány! – mondta Könyvjelző, és megcsillantotta tökéletes harminckét darabos fogsorát.