A szeretet dala

Rudolf Terézia

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Minden jog fenntartva!

A mű egyetlen részlete sem használható fel, és nem sokszorosítható a szerző előzetes, írásbeli engedélye nélkül.

„Csak kétféleképpen élheted az életed.

Vagy abban hiszel, hogy a világon semmi sem varázslat. Vagy pedig abban, hogy a világon minden varázslat.”

Albert Einstein

A SZERETET DALA…

Ahogy halad az idő előre, és múlnak a napok, hónapok, egy-egy emlék mélyebben megmarad, megragad bennünk.

Valahogy, valamiért! Ki tudja, miért?

Minden hónap tartogat egy vagy több ilyen emléket, amire szívesen, vagy nem szívesen ¬– de emlékezünk.

Biztos vagyok abban, hogy ezek az emlékek nem véletlenül maradtak velünk hosszú-hosszú évek elmúltával is. Valamire fel akarják hívni a figyelmünket, talán tanító-nevelő szándékkal vannak ott egy ideig.

Vagy talán örökre, amíg számunkra világ e világ!

Milyen fantasztikus is az agyunk eme képessége. Mindenkinek megadatott ez a bizonyos hónapos

„emléktérkép”, amit magával hurcol, amiért érdemes a mindennapjainkat élni, megélni.

„Valami”, ami mosolyt csal az arcunkra.

„Valami”, ami által talán megtanultunk valami fontosat.

„Valami”, ami elkerülhetetlen, és ami újra és újra könnyekre fakaszt.

„Valami”, amire visszaemlékezhetünk, amit soha nem feledünk.

„Valami”, ami szerethetővé teszi számunkra azt az adott napot, hónapot.

„Valami”, amiről elmondhatjuk – Szeretem, szeretem, mert ez az én életem!

MESÉLJ…

Mesélj szemem, mond el a történeted?

Mesélj a múltról, az átélt élményekről?

Mesélj a jövőről, a várható szép életről?

Mesélj álmaidról, meséld el a kezdeted?

Milyen volt elsőször kinyitni a szemedet,

E világ fényének tündöklő kékségébe?

Féltél, vagy tán ámulva hagytad lelkedet

Belefeledkezni, a végtelenül múló életébe?

Sírtál, hogy elszakadt azt a biztos kötelék, Oltalmazó burkod, s égiekkel kapcsolatod?

Biztonságot adó helyed, hol lelked őrizték,

Elhagyod egy időre a számítatlan jelenért.

Mesélj, a játszadozó csintalan gyermekről,

Féktelen kuncogásokról, az álmodozásról.

Boldog napokról, az önfeledt nevetésekről,

Észrevétlenül eltelt évekről, s a nyarakról.

Szerelemről, rózsaszín ködfátyolos életről,

A szertelenül vidám gyermekek kacajáról,

Féktelenül pergő-forgó, s önfeledt évekről,

Mosolygástól csillogó szemed szeretetéről.

Mesélj bánatodról, szomorú átsírt estékről,

Éber éjekről, könnyekkel átitatott párnákról.

Korán, kábán ébresztő napsugarak színéről,

Hallgatag vacsorák izéről, és a teli pohárról.

Ki nem mondott gondolatokról, szavakról,

Megalázottságról, és a beteljesült alázatról.

A lelkedet égető, gyötrő, fájó szenvedésről, Piros, kisírt, vérben forgó szemed erejéről.

Mesélj a jövőről, mesélj a szivárványról?

S a mindenséget betöltő színes világról.

Mesélj, az élettel telt lelked boldogságáról?

De egyről, soha ne mesélj! – az elmúlásról.

JANUÁR…

Szeretem a januárt!

Kezdődik egy új, egy újabb év. Gondolatban mindig arra vágytam, vágyok, hogy az újév új sikereket és valami újat, valami mást hozzon az életembe.

Magamban abban reménykedem: biztos sokkal-sokkal jobb lesz, mint az előző év volt.

Hát! Néha én is elcsodálkozom magamon, amikor ilyeneken gondolkodom. Pedig mi is változott meg? Én ugyanaz az ember vagyok, mint voltam egy nappal azelőtt. Nem egy emberöltő telt el december óta, hanem egy nap.

Csak egy nap!

Milyen jó is lenne, ha több száz évet megélhetnénk, persze relatíve fiatalon és értelmi tudatosságunk teljes birtokában. Milyen jó is lenne visszatekinteni, fellapozni mondjuk azt az elmúlt száz és száz évünket.

Bizonyosan tanulságos olvasmány lenne a számunkra!

Abból már lehetne érdemi következtetéseket levonni arra vonatkozóan is, hogy az elkövetkező

száz és száz évünkben mit is kell másképp, jobban és átgondoltabban csinálnunk, tennünk.

Egy sokkal-sokkal jobb és tartalmasabb életért, a fejlődésünkért. Biztosan átgondoltabban töltenénk el azt az elkövetkező újabb száz évünket.

Vagy legalábbis remélem, hogy igen!

Nem adatott meg nekünk ilyen hosszú élet, legalábbis ebben a jelenlegi fizikai létformánkban nem. Van jó esetben úgy hetven-nyolcvan évünk, nem győzőm hangsúlyozni, jó esetben. Ebből kell gazdálkodnunk.

De hogy mire-kire, hogyan is használjuk fel, az már a mi döntésünk!

A január általában a nagy elhatározások és a nagy (el)tervezések időszaka is.

Például, januártól többet fogok sportolni: ennyi és ennyi kilót lefogyok. Januártól többé nem dohányzom, januártól sokkal többet foglalkozom magammal, januártól havonta elolvasok egy könyvet és stb., stb., stb.

– Ismerős ugye, mindenkinek? – gondolom, igen.

Sokszor kimondott és sokat hallott mondatok.

Erre én azt szoktam válaszolni – úgy legyen!

Amennyiben eljutottál erre az elhatározásra, akkor legyen annyi erőd, hogy végig is csinálod, tehát: úgy legyen!

Hányszor és hányszor hallottan ezt a mondatot a húgomtól is – januártól már nem dohányzom –

mondta már sokadjára. Pontosan nem tudom, hogy ezt a fogadalmát hány napig is tartotta meg, de a

legközelebbi találkozásunkkor már érezhető volt, hogy újra ott van az életében az a bizonyos dohány, amitől annyira meg szeretett volna szabadulni.

Hát ilyen esetben, mi is történt azzal a nagy elhatározással? – kérdem én.

Ilyen gyorsan feledésbe merült?

Ez is csak egy olyan januári fogadalom volt, amit senki sem vesz már komolyan. Úgy gondolom, mindent, amit eldöntünk magunkban, abba a továbbiakban jelentős energiákat is kell fektetnünk.

Attól még nem változik meg semmi sem, és senki sem, hogy egy adott napon kimond valamit.

Akkor tudunk változni, változtatni, ha az életünkből már eltelt időszakot, időről-időre kiértékeljük magunkban, és egy reálisan kivitelezhető döntést meghozunk.

Ezeknek valós értékeléseknek, valós állításoknak és valós döntéseknek kell lenniük. Persze az is rajtunk múlik, hogy eljutunk-e odáig, és felismerjük-e a változások törvényszerűségét.

Például, el kell tudni dönteni, jó-e az egészségünknek az a sok-sok dohányfüst?

Jó-e ha naphosszat ki sem mozdulunk a házból?

Jó-e arra várni, hogy majd valahogyan megoldódjon a helyzetünk?

Jó-e, hogy ……………helyettesítsd be azzal, ami téged foglalkoztat, vagy azzal, amit minden évben megfogadsz, és mégsem tartottad meg soha.

Ezeket a döntéseket, nem lehet egy borgőzős éjjelen, hajnalon, reggelen meghozni.

Nem is kell, és nem is szabad!

Változásokat nem január első, második vagy sokadik napjától kell várnunk. Nem az adott év adott napjától leszel más, hanem attól a naptól, amikor azt tudatosan, felelősen magadban, magadnak eldöntöd és a továbbiakban eszerint éled az életed.

Igen, akkor kimondhatjuk, úgy lesz, mert úgy akarom és teszek is érte!

Nem szokásom januári fogadalmakat tenni, mivel szerintem erre nincs szükség.

Amit meg szoktam tenni, az egy visszatekintés – mit is szerettem volna elérni az elmúlt évben?

Ebből mi is valósult meg, és ami nem valósult meg, annak mi volt az oka?

Sajnos, legtöbbször az jön ki, hogy az ok „Én” magam voltam!

A gyávaságom, a kishitűségem, az önbizalmam hiánya és a kudarctól való félelmem.

Hát igen, nem egyszerű ezt beismerni, de állítom nagyon nagy szükség (van) lenne rá.

Változni, változtatni kell!

Méghozzá gyorsan, ha ez lehetséges. Sajnos nincs, száz meg száz évünk vissza, egy ötvenesnek talán úgy húsz-harminc év jó esetben, hangsúlyozom a jó esetben szót.

Ideje lenne megtanulni, szeretni!

Szeretni a napjainkat.

Szeretni az óráinkat.

Szeretni a perceinket.

Szeretni mindent, ami még megadatik nekünk.

Mennyivel, de mennyivel egyszerűbb lenne az életünk, ha ezt felismernénk, és mernénk is így élni!

Állok az ablaknál nézelődőm, s kémlelem a téli tájat. Hagyom a szememet elrévedni, hogy hadd fogadja be a sok szép csodát, s legyen éltének szerves része a boldogság.

Bámulom a sűrűn eső hópelyhek táncát, azt a libegő-lebegő mozgást, amit megtesznek még a levegőben a földre érkezésük előtt. Mintha csak élveznék súlytalanságuk eme könnyed voltát.

Oly csodásan szép látványt nyújtanak! – gondolom magamban.

A meleg szobából kitekintve, kedélyesen kecses ez a téli „táncjáték”. Igaz, nem cserélném el most a perceimet azokkal, akik éppen most igyekeznek otthonaik melegébe. A szél csintalanul játszadozik az utcán, és a tél hűs fuvallatú „hócsokrával” meg-megdobálja őket.

Hűha!

Most vettem észre – nem vagyok egyedüli látogató e természeti csodára. Van még valaki más is, aki kíváncsi, akit eddig észre sem vettem.

A fenyők ágai megnyíltak, leereszkedtek a hópelyhek súlya alatt, és az ott lakó kis bagoly kisétált a rejtekhelyéről. Nézni, s csodálni az új látképet. Vagy csak azon csodálkozik, hogy a jó kis búvóhelye miért is lett felfedezhető?

Persze, nem tudhatom, miért is döntött így. De ott álldogált a fenyőágon, és láthatóan fürkészte a terepet. Forgatta a fejét, és a nagy narancsvörös szemei meg-megvillantak a hólepellel takaródzó fenyőág mélyében.

Ó, milyen régen is láttam már fülesbaglyot! – jutott az eszembe.

Talán észrevette, hogy figyelem, pedig ezt a ház emeleti ablakából tettem. Visszahúzódzkodott a biztonságot nyújtó fenyőágak tövébe.

Gyarló emberi kíváncsiságom arra inspirált, hogy lefussak a lépcsőn és megkeresem a távcsövet, amit szerintem már évtizedek óta elő sem vettem.

Boldog voltam, hogy egyáltalán eszembe jutott, hol is tartogattam eddig a napig.

Pont most volt rá szükségem, pont erre a célra várakozott ott a poros, sötét szuterin mélyében.

S láss csodát meg is találtam!

Kapkodó mozdulatokkal vettem ki a tokjából. Ruhámba megtörölgettem az évek alatt rárakodott port, és gyors mozdulatokkal megtisztítottam a lencséit is az úton futás közben.

Visszaérve újra fürkészni kezdtem a fenyőfa zugait az ablak rejtekéből.

Már szinte el is felejtettem, hogy mennyire más perspektívát ad egy távcsövön át „figyelt” világ, és a nekünk embereknek megadatott „valóságos” világunk.

Kerestem, s kutattam a kis kíváncsiskodót a hóval befedett tűlevelek ágai közt.

Majdnem kiesett a távcső a kezemből, amikor is megpillantottam a rám meredő szempárokat.

Hű, de megijedtem!

Tudtam, bizonyosan nem engem néz, de a „kukucskáló” által felnagyított világomban, ez olyan mélyen megérintett, s megijesztett, hogy még azt is hallani véltem, ahogy a szívem egy nagyot dobbant.

Hirtelen elszégyelltem magam!

Hiszen én leselkedem, akkor meg miért is ijedezem azon, amit látni akartam. Talán csak azért, mert úgy gondoltam, és azt is éreztem, hogy mindezt titokban teszem.

Az emberi szem határait felnagyítottam, hogy olyan titkok birtokába jussak, amit szabad szemmel nem tudtam volna megtenni. Feleszmélve emberi mivoltom tudatában, még egy darabig szemlélgettem e földi csodát: az „én” fülesbaglyomat.

Amit olyan ritkán látok, látunk, vagy figyelünk meg, pedig mindig is ott voltak, éltek-élnek a környezetünkben. Felbuzdulva e csodán, előkaptam a kezem ügyében levő telefonomat is, és igyekeztem a szabad szemmel alig-alig látható bagolyról fotókat készíteni. Sok-sok képet készítettem, bízva abban, hogy amikor a számítógépemen a képeket felnagyítva visszanézem, azok egyikén biztosan meglelem.

Így lett, ott volt Ő, a kis fülesbagoly!

Boldog voltam, hogy sikerült megörökítenem ezt a kis nappali kiruccanását.

Ott élhetett már régóta a sűrű fenyőág rejtekében, ahol senki sem láthatta ez ideig. Most is csak

a sűrűn hulló hópelyhek tömkelegének volt köszönhető a lakóhelyének észlelése, vagy csak a bagolyi kíváncsiságának voltam, s lehettem szemtanúja.

Talán csak egy perc volt, ami megadatott nekem, de az óta is, ha az udvaron álló fenyőfára felnézek, egyfajta „boldogságérzet” lopódzik a szívembe.

A kis bagoly, és én egyszerre lehetünk tanúi egy természeti csodának – a hóesésnek.

Örültem, hogy átélhettem ezt az élményt, és azt is megértettem, hogy a világunk mily sok kis csodát jelenthet, s adhat számomra, számunkra.

Csak tudnunk kellene észre venni!

Igaz, azóta nem láttam, de tudom, hogy ott van, s ennek a ténynek néha tanújelét is adja azzal, hogy hosszú nyekergő hintára emlékeztető hangon, siiiii…piiiiit …egyet-egyet, az éjszakában.

Szeretem, szeretem a januárt, mert van idő gondolkodni, van idő elmélkedni a hosszú téli estéken. Magamon, a dédelgetett gondjaimon, és az álmaimon, a múltamon, és a jelenemen.

Szeretem a januári estéket, az egyre hosszabbra és hosszabbra nyúló világos perceket.

Szeretem a januári napok változatosságát, a zúzmarás fákat, s a fagyos tócsákat.

Szeretem január havát, a gyerekek boldog mosolyát, és a hóemberek sárgarépa orrát.

Szeretem a folyamatosan változó tájat, a letisztult színeket, a valódi tiszta fekete-fehér életet.

Szeretem, mert a január egy újabb lehetőség kezdete.

Szeretem, mert szeretem!

MÚLT….

Fogok egy tiszta lapot,

S kidobom a tegnapot.

Kísértsen már másokat,

De hagyja az álmaimat.