Ahol Te vagy, ott jó

Tessza Nedevil

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

az élet számtalanszor gördíthet eléd akadályokat

és sodorhat olyan helyzetbe, amikor választanod kell

rajtad áll, melyik utat választod

saját álmaid követed, vagy valaki másét

(A történet és szereplői a fantázia szülöttei,

a valósággal való bármilyen egyezőség,

vagy hasonlóság, csak a véletlen műve lehet.)

1. fejezet Meglátni és…

December 8.

A városban már érezhető a Karácsony előtti őrület, az emberek egy része gondterhelt arccal rója az utcákat, egyik üzletből ki, a másikba be, és kétségbeesetten próbálják a megfelelő ajándékot megtalálni a szeretteiknek. Határozottan látszanak a káosz közeli állapot jelei, amikor mindenkin úrrá lesz a vásárlási és halmozási láz. Ja és persze a fenyőfa. Vicces, ahogy mindenki próbálja a legnagyobb fát hazacipelni, aztán jön a felismerés, hogy vigye fel a 4. emeletre, hogy állítsa fel és így tovább.

Kristóf nem igazán szerette a Karácsonyokat mióta édesapja már nem lehetett velük. Szerette hamar letudni az ünnep előtti bevásárlást, és inkább saját kezűleg készített ajándékokkal lepte meg a szeretteit. Édesanyja kedvéért, soha nem mutatta ki, hogy megkönnyebbülést érzett mikor végre túl voltak az ünnepeken. Mióta kamionsofőrként dolgozott, nagyon keveset tudott otthon lenni.

Minden többhetes szállító körút alkalmával fájó szívvel hagyta otthon egyedül édesanyját. Most is egy ilyen túra közepén volt Budapesten, a cég telephelyén. Amíg a következő szállítmányt berakodták, a pihenőidejét kivéve, a belvárosban sétálgatott, mikor megcsörrent a telefonja.

– Csá, Tesó! Mikor indulsz és merre mész? – kérdezte Nándi haverja.

– Szia Cimbi, pár óra és indulok Hamburgba, és Te?

– Most rakodok, azután indulok Szlovákiába. Hol vagy, beülünk a kantinba egy kávéra indulás előtt?

– Csak lézengek a városban, veszek valami kaját és indulok vissza a telepre – válaszolta Kristóf unott hangon.

– Mi van veled, le vagy törve, mint a bili füle? – kérdezte Nándi viccelődve.

– Nem tudom, egyszerűen csak herótom van mindentől. A szokásos karácsonyi jópofizástól, meg úgy egyáltalán, nem is tudom, minek csinálom, ezt az egészet. Kergetek valamit, ami úgy tűnik, egyre távolabb van, talán sosem érem el. Már néha azt sem tudom, mit akarok elérni – hangja letört volt és megcsömörlött.

– Én is unom Haver, ugyanaz a verkli évek óta. De amióta Bence megszületett, minden más lett.

Igaz, hogy több a meló és a felelősség, de egy család, ha már van gyereked, ez célt ad és megszépíti az egészet. Értük érdemes elviselni a vacak napokat is. Család kéne már neked is Tesó – jött a biztatás.

– Lehet! Szerencsés vagy, hogy megtaláltad az igazit, Réka olyan nő, akiért érdemes küzdeni, és Bence tényleg csodálatos gyerek. Megyek nemsoká, várj meg a kantinban! – mondta Kristóf kicsit derűsebb hangon, majd letette. Nándi elgondolkozott, mi lehet barátjával, nem szokott ilyen életunt lenni, ezért mindenképpen beszélni akart vele, hogy megtudja mi bántja.

Kristóf tovább haladva figyelte a forgatagot, és beszippantotta a levegőben érezhető sült gesztenye és forralt bor illatát. Ilyenkor már mindenfelé nyitva vannak a kis bódék, amik finomságokkal kecsegtetik az arra járót. Forró tea, kürtős kalács és sokféle finom falat illata terjeng a levegőben, megálljt parancsolva a hidegben átfázott nézelődőknek, és a vásárlás fáradalmait kipihenni vágyóknak. Attól függetlenül, hogy nem vásárolt, szeretett ilyenkor sétálni a forgatagban,

hogy felidézze gyerekkora boldog időszakát. Régen édesapjával együtt járták végig a vásári árusokat, és utána együtt készítették el a műhelyben az ajándékokat. Akkor még szerette az ünnepet. Ahogy sétálgatott, beért egy csendes kis utcába. Egy kis csemegeüzlet előtt járt, amikor úgy döntött vesz valami kaját a következő útra, és indul vissza a telepre. Ezek a kis csemege üzletek sokkal barátságosabbak voltak, mint a nagy szupermarketek, ezért inkább ilyen helyeken szeretett vásárolni. Az otthoni családias hangulatú kiszolgálásra emlékeztették, ahol az eladónak mindenkihez van pár kedves szava. Ahogy belépett, az ajtónyíláskor kis réz csengettyű jelezte, hogy valaki érkezett. A látvány, ami fogadta, nem volt épp mindennapi, itt még inkább káosz közeli volt a helyzet, mint kint a vásáros utcán. A kis üzlet közepén egy összeomlott konzervgúla darabjai hevertek szanaszét, a pult mögül egy mérgelődő fiatal női hang hallatszott, ahogy éppen küzd valaminek a feltakarításával. Világítás nem volt és rajtuk kívül senki nem tartózkodott az üzletben.

– Jó napot kívánok. Van kiszolgálás, vagy jöjjek vissza később? – kérdezte udvariasan, hátha jön valaki, aki kiszolgálja.

– Igen, egy pillanat! Jó napot kívánok. Elnézést a rendetlenségért – köszöntötte az eladólány, miközben felegyenesedett a pult mögül. Kis türelemre akarta kérni, amíg képes lesz úrrá lenni a káoszon, de amikor ránézett a jóképű idegenre, kissé zavarba jött – szia, de szép színű a szemed – a spontán jött megjegyzésével úgy zavarba hozta saját magát, hogy alig tudta folytatni – bocsi, tudnál kicsit várni, ez az első napom, és máris minden a feje tetejére állt. Beszaladt egy kisfiú, kért egy joghurtot, aztán amíg hátat fordítottam neki, hogy kivegyem a hűtőből, biztos el akart csenni valami édességet, s közben a hátizsákjával felborította a konzerveket. Annyira megijedtem a robajtól hogy a joghurt kiesett a kezemből. Ő is megijedt, mert szó nélkül kirohant a boltból. Most nézd meg, csupa mocsok minden. Lehet, hogy ezek után holnap, már be sem kell jönnöm, dolgozni? – mondta a vonzó eladólány némi iróniával. Nagyon imponált Kristófnak, azonnal megérintette a lány természetes szépsége. Vonzónak találta ösztönös viselkedését, ahogy kipirult arccal, egy szuszra elmesélte a történteket.

– Nem olyan vészes a helyzet. Ez az első napod, akkor hogy hagyhattak itt egyedül? – kérdezte Kristóf együtt érzően, hogy oldja kicsit a lány zavarát.

– Tudod, Morfi törvénye, ami elromolhat, az el is romlik. Az üzletvezetőt sürgősen elhívta a könyvelő valami egyeztetésre, a helyettesnek pedig már egy órája itt kellene lennie. A hab a tortán, megjelent két villanyszerelő, hogy már egy hete meg van rendelve valami lekötés-javítás, és csak most tudják megcsinálni vagy ünnepek után. A főnök persze azt mondta engedjem be őket, hogy lekapcsolják az áramot, amíg tart kint a javítás, mert a helyettes úgy is jön, és majd megoldja. Most itt tartunk, nincs áram, nem tudok csak kézi számlát adni, amit még soha nem csináltam, és még ezt a rendetlenséget is fel kell számolnom, amíg visszaér a főnökasszony, másképp ugrott a munka. De nem tartalak fel a bajaimmal, parancsolj, mit adhatok? – kérdezte udvariasan a kedves fiatalembert.

– Azt majd később nem sietek sehová, inkább mondd, mit segíthetek, nem venném a szívemre, ha az első munkanapod az utolsó is lenne – mosolygott pajkos szemekkel. Tekintete szinte igézően hatott a gyönyörű eladólányra.

– Jaj, nagyon kedves vagy köszönöm, tényleg nem gond? Nagy segítség lenne, ha a konzerveket gyorsan helyre tudnánk rakni, mielőtt bejön egy újabb vevő, nagyon hálás lennék – nézett rá kedvesen a szép szemű idegenre. Mélyen búgó férfias hangja szinte úgy hatott rá mintha simogatná.

– Akkor, mint a segéded, be is mutatkoznék, Keresi Kristóf vagyok – és kezet nyújtott a bájos eladólánynak.

– Szép neved van, Mártonffi Amália, örülök, hogy megismertelek – ahogy kezet fogtak, valami

bizsergést éreztek mindketten a tenyerükben. Arcuk rezdüléséből érezhető volt, hogy zavarba jöttek.

– Neked van szép neved, még nem is hallottam ilyen különleges keresztnevet, hogy szoktak szólítani? – kérdezte érdeklődve, miközben belefeledkezett a lány tekintetébe.

– Igazából többféleképpen Lia, Ami, Amili, vagy csak Mili, de én a Liát szeretem – mondta kissé elpirulva.

– Jól van, kedves Lia kisasszony, mit javasolsz, hol kezdjük? – a választ meg sem várva, Kristóf hozzálátott, hogy az egyfajta konzerveket külön halomban csoportosítsa.

– Rendben, én újrakezdem az alapját, háromféle konzerv van, ezeket próbáld összeterelni, azután már gyorsan fel tudjuk építeni a gúlát.

Munka közben lazán, kötetlenül beszélgettek mindenféléről mintha már rég ismerték volna egymást. Hamar kész lettek, szerencsére nem zavarta meg őket egyetlen vevő sem. A napnak ebben a szakaszában gyenge volt a forgalom. A kinti vásári forgatag miatt, egyébként is alig volt vevő.

– Nagyon szépen köszönöm a segítséged, nélküled most nagyon elveszettnek éreztem volna magam. Most már ki tudlak szolgálni, mit adhatok? – kérdezte Lia kedvesen.

– Joghurtot mindenképpen kérek, ha már az segített megismerkednünk, hátha most nem ijeszt rád senki – mondta huncut vigyorral – kérek 20 deka szeletelt sonkát, egy adag kész salátát, ha van olyan, amit szívesen ajánlanál, és négy magvas zsemlét. Van zöldfűszeres vajkrém, vagy sajtkrém, azt is kérnék egyet?

– Minden van, csak az a baj, hogy amíg nincs áram, nem működik a szeletelő gép. Esetleg megfelelne valami előrecsomagolt sonka is? – kérdezte Lia.

– Kés nincs, hogy azzal vágj, nem baj, ha nem lesz vékony. Vagy vágjak én? – kérdezte huncutkodva ismét cinkos mosollyal. Nagyon imponált neki hogy ismét zavarba tudta hozni a kislányt és látta a kipirult arcát.

– Van kés, de szabad a vevőnek ilyesmit csinálni, ha bejön valaki és meglátja, nekem annyi? –

válaszolt kérdő tekintettel.

– Én nem tudom, Te vagy a kereskedő, de nem akarlak bajba sodorni, csak vicceltem. Persze hogy jó lesz előre csomagolt is – kacagott.

– De vicces vagy, valóban úgy látod nincs elég problémám így az első napra? Amúgy nem vagyok kereskedő, csak diákmunkás – azzal megfogta a kitűzőt a köpenyén, hogy odamutassa Kristófnak.

Ahogy egymásra néztek, belefelejtkezve egymás tekintetébe, egy pillanatra elfogyott a levegő. Ettől mindketten zavarba jöttek, és furcsa vibrálást éreztek.

– Á szóval diákmunkás. És mit tanulsz? – kérdezte Kristóf érdeklődve, hogy oldja a hirtelen támadt csendet.

– Építészetet tanulok a Műszaki Egyetemen, most vagyok harmadéves – mondta Lia szerénységgel a hangjában. Kristófnak hírtelen leesett az álla.

– Az igen, szép hivatás. Gratulálok. Hát tényleg nem sok köze van a kereskedelemhez – jegyezte meg mosolyogva – és mik a terveid, ha végzel? Gondolom, nem a sonkaszeletelés rejtelmeiben akarsz elmélyülni? – poénkodott Kristóf, amire Lia mosolyogva ingatta a fejét.

– Hát nem, de a vége még nagyon messze van, ezen kívül még két év hátra van, még nem döntöttem el merre szeretnék szakosodni. Várok, hogy rájöjjek, mi tetszik igazán. És Te, mivel foglalkozol? – kérdezte kíváncsian.

– Jelenleg kamionsofőr vagyok, de nem akarom sokáig csinálni, majd meglátjuk, mit hoz az élet –

közben belépett az üzletbe az üzletvezető helyettes, sűrűn elnézést kérve, amiért ilyen sokat késett.

Máris besegített a blokk készítésénél. Kristóf szomorúan elköszönt, még szívesen beszélgetett volna ezzel a hihetetlenül vonzó, közvetlen, kedves lánnyal.

– Akkor én elköszönök, örülök, hogy megismertelek Mártonffi Amália. Remélem, még találkozunk.

Kellemes Karácsonyt kívánok és sok sikert az életben – valami különös kedvesség volt abban, ahogy a lány nevét kimondta.

– Én is örülök, hogy megismertelek, még egyszer köszönöm a türelmedet és a kedvességedet.

Kellemes Ünnepeket, és sok szerencsét az utakon – még intett egyet, ahogy Kristóf kiment az ajtón.

Elégedettséget érzett, ahogy a közös munkára és a beszélgetésükre visszagondolt.

Kristóf szívét melegség öntötte el. Nyugtázta magában, hogy érdemes volt erre jönni. Biztos volt benne, hogy ebbe az üzletbe gyakran be fog térni, amikor Pesten lesz.

Visszaérve a telepre, látta, hogy barátja Nándi, már lefűzte a ponyvát és indulásra kész.

– Szia Cimbi, már kész is vagy? Akkor még van időnk beülni egy kávéra a büfébe? – kérdezte, miután kezet fogtak.

– Persze, egy fél óra még belefér, aztán megyek. Mi van veled Tesó, az előbb még olyan volt a hangod, mint aki temetni készül a jókedvét, most meg olyan átszellemült a képed, mintha angyalt láttál volna.

– Megismerkedtem egy lánnyal a belvárosban az egyik csemege üzletben. Bementem, hogy bevásároljak az útra, hát, a káosz, ami ott fogadott, hú? – mondta mosolyogva, ahogy visszagondolt a történtekre.

– Hogy-hogy káosz, mert? Mi történt? – kérdezte érdeklődve Nándi.

– Az eladó egy fiatal lány volt, egy diákmunkás, és tök egyedül hagyták a tulajok. Benyitottam és láttam, hogy a bolt közepén szanaszét hevernek a konzervek, mintha bomba robbant volna. Aztán egy mérgelődő női hang hallatszott. Megkérdeztem, van-e kiszolgálás, mire a pult mögül szabadkozva előbújt egy gyönyörű lány, a tekintete szinte megbabonázott. Én is szimpi lehettem neki, mert nagyon zavarba jött, ahogy a szemébe néztem. Képzeld, azt mondta szép szemem van.

Annyira aranyos volt, ahogy zavarában összevissza beszélt, én meg csak ökörködtem és ugrattam.

Elmesélte mi történt, olyan tüneményesen szép és természetes volt, most hogy mondod, angyalt láttam, igen – mondta vigyorogva.

– És mi történt a végén, gondolom nem ennyivel lett vége a sztorinak, hogy zavarba hoztad? –

érdeklődött, kíváncsi volt, lesz-e folytatás.

– Nem, segítettem neki rendet rakni, közben beszélgettünk és kiderült, hogy ide jár az egyetemre harmadéves építészhallgató. Nagyon kedves lány, és a szeme, hihetetlenül gyönyörű, mint a tenger –

mintha maga előtt látta volna, mosolygott, ahogy róla beszélt – és veletek mi van, hogy van Réka és Bence haverom?

– Jól vannak, köszi. Bence már emlegeti, hogy a keresztapja mikor jön már játszani, Réka is

mondta, hogy feltétlenül szóljak neked, jelenésed van nálunk Karácsonykor anyuddal együtt. Nem is hiszed el milyen nehéz volt őket otthon hagyni, főleg most, hogy Réka már megint a baba témával nyaggat.

– Hogy érted, hogy a baba témával, csak nem apa leszel megint? – kérdezte Kristóf mosolyogva.

– Nem, még nem, de ő szeretné, ha már jöhetne Bencének a kistesó. Négy éves és nem szeretné, ha nagy lenne a korkülönbség közöttük. Én viszont jobban szeretném, ha még várnánk egy-két évet, hogy a ház nagyobb része már ki legyen fizetve. De olyan ártatlan boci szemekkel néz rám, mikor ezzel jön, hogy nem tudok neki ellenállni. Tavasszal tudod, hogy kezdenénk a ház felújítását, nem hiányzik most még egyéb bonyodalom is. Nem tudom, mit csináljak, már gondolkoztam azon is, hogy be kéne vállalni pár hosszabb külföldi utat, az kétszer annyi pénz, így le tudnám felezni a hitel idejét, vagy állni tudnám a felújítást. Nem kéne megint apámékra hagyatkozni. Elég vacak érzés, hogy nem tudom egyedül megoldani a problémáimat, így milyen családfenntartó vagyok? – látszott, valóban nyomasztják a gondjai, és tanácstalan, mi lenne a jó döntés, ami a családot sem viselné meg, és a tekintélyén sem esne csorba.

– Figyelj, mindig is felelősen döntöttél, és hidd el, hogy más sem csinálhatná jobban. A ház felújításnál segítek én is, már megbeszéltük és még tudunk szólni pár havernak, hogy rövidítsünk kicsit a költségeken. A hosszabb utakra még aludj párat, mielőtt döntesz, amúgy is itt a Karácsony, majd Rékával együtt eldöntitek, mi lenne a legjobb. Őt is be kellene avatnod a gondjaidba, elvégre egy család vagytok. A baba meg akkor jön, amikor ő akar, ismered a mondást az esőnek és a gyereknek akkor kell örülni, amikor jön. Úgy hogy gyúrjál rá a baba projektre, mert ha Réka valamit egyszer a fejébe vesz, akkor az úgy lesz.

– Ettől tartok én is. Tudja, hogy annyira oda vagyok érte, hogy bármire rá tud venni. Az igazat megvallva, én is szeretnék egy kislányt. Na, ez legyen a vége Tesó, mert belerúgnak a hátsómba, ha nem indulok el perceken belül. Azt azért még elárulhatnád, miért voltál olyan lehangolt a telefonba, történ valami, miért mondtad, hogy nem tudod van-e értelme ennek az egésznek?

– Igazából nem is tudom, néha azt érzem, hiába kergetem a telep újraindítását, csak pumpálom bele a pénzt és az erőmet, és soha nem lesz belőle semmi. Nyeli a pénzt, mint valami feneketlen kút.

Szeretném véghezvinni, amit Apával kitaláltunk, de mi van, ha nem ez az én utam? Mi van, ha nincs bennem annyi tehetség, amit Apa látott? De, az is lehet, hogy igazad van, és tényleg csak egy családra vágyom már én is.

– Hidd el Tesó, igazam van, mindent másképp fogsz látni, ha lesz egy családod, aki értelmet ad a küzdelemnek. Apádnak pedig igenis jó szeme volt, hogy lássa mire vagy képes, bátran higgy abban, amit csinálsz. Most már tényleg indulnom kell. Jó utat és ne feledd, várunk benneteket az ünnepen, de addig még beszélünk.

– Oké Tesó vigyázz magadra, jó utat – Nándi elindult, majd fél óra múlva, Kristóf is megkapta a szállítmány papírjait, és útnak indult.

Közvetlen Karácsony előtt, az utolsó budapesti áruleadás alkalmával Kristóf elment újra a kis csemege üzletbe, ahol Liát megismerte. Azóta minden nap gondolt rá. Nagyon csalódott volt, amikor csak két középkorú hölgyet látott a pult mögött. Hírtelen ötlettől vezérelve azt mondta, hogy Mártonffi Amáliát keresi a diákmunkás-szövetkezettől. Az egyik hölgy közölte, hogy már tart a téli vizsgaidőszak az egyetemen, ezért már nem fog dolgozni csak januárban. Megkérdezte, hogy miért keresi, tud-e segíteni valamiben. Kristóf bemutatkozott, mint a szövetkezet önkéntes segítője, és azt mondta, hogy az éves munkanaplók lezárásához kellene néhány adatot leegyeztetni. A hölgy megkérdezte, miért nem beszélik meg telefonon, mire Kristóf jámbor tekintettel szabadkozott, hogy

sajnos nincs meg a száma. Az eladóhölgy persze készségesen megadta, és hogy teljes legyen a játék, Kristóf rákérdezett, elégedettek-e a diákmunkás munkájával. A hölgy jóságos tekintettel válaszolt, hogy igen, maximálisan elégedettek, januárban várják vissza, ha letudta a vizsgáit. Kristóf udvariasan megköszönte a segítséget, és elköszönt. Elégedetten indult vissza a telepre, hogy megszabaduljon a rakománytól, és végre indulhasson haza Csákvárra az édesanyjához.

Mindig szívesen emlékezett vissza az anyukájával a régi ünnepekre, amikor még teljes volt a család. Ezért akart otthon lenni mire anyukája előkészíti a díszeket, hogy együtt díszítsék fel a fát, és együtt vigyék ki a temetőbe az édesapja és a nagyszülei sírjára a mécses-díszeket. Már tizenkét éve, hogy meghalt az édesapja, de ilyenkor mindig erősebb volt a fájdalom a hiánya miatt. Ő még csak tizenhat éves volt, az édesanyja pedig harmincnyolc. Túl fiatal ahhoz, hogy magányosan éljen, még most is csak ötven éves, még mindig nagyon csinos, vonzó nő. Megérdemelné az élettől, hogy még egyszer boldog legyen. Kristóf bízott benne, hogy idővel meg tudja győzni, nyisson valaki felé. Azzal próbált érvelni, hogy előbb-utóbb Ő is elhagyja a családi fészket, hogy a saját útját járja, és fájna, ha egyedül maradna. Ilyenkor mindig azt válaszolta az anyukája: „Kisfiam, majd egyszer ennek is eljön az ideje, meglátod. Nekem az a legfontosabb, hogy Te végre boldog légy. Annyi terhet cipelsz a válladon mióta édesapád nincs velünk, hogy igazán megérdemelnél már egy kis boldogságot.” Így aztán ezek a beszélgetések szinte mindig ugyanúgy kezdődtek, és ugyanúgy végződtek.

– Szia, Anya, úton vagyok haza, körülbelül egy óra múlva érkezem és viszem a fát. Készítheted elő

a díszeket és a fenyőtalpat – hívta anyukáját lelkesen még félútban a kocsiból.

– Szia, Kisfiam, de jó hogy hallom végre a hangod, vigyázz az úton, úgy hallottam a hírekben, hogy nagyon csúszósak az utak az éjszakai havazás miatt. Csak szép lassan gyere, már mindent előkészítettem, forró kakaóval és diós kaláccsal várlak – mondta örömteli hangon.

– Jól van, nyugodj meg, óvatos leszek, mint mindig. Akkor egy óra múlva, és nehogy kimenj havat seperni, majd én megcsinálom, ha hazaértem, szia!

– Szia, Kisfiam, vigyázz magadra! – Julika nagyon aggódott a fiáért, túl sokat vállalt magára, hogy megvalósítsa az apjával közös álmait.

Amikor meghallotta, hogy megáll az autó a kapu előtt, rohant, üdvözölni fiát.

– Szervusz, Kisfiam, de jó hogy újra itthon vagy, már annyira hiányoztál! – miközben ölelte gyermekét, folytak a könnyei örömében.

– Én is örülök, hogy végre itthon vagyok, nagyon hiányoztál, de tudod, hogy nem kell folyton aggódnod értem, vigyázok magamra. Már nem vagyok kisgyerek, benőtt a fejem lágya – mosolygott anyukájára, miközben ölelte, és letörölte a könnyeket az arcáról.

– Tudom Kisfiam, de Te akkor is a gyermekem leszel, ha megöregszel, és még akkor is aggódni fogok érted, mert az anyák már csak ilyenek, ez a dolguk. Gyere, menjünk be, vár a forró kakaó kaláccsal, ahogy szereted.

– Megyek, csak a beállok és kiveszem a fát. Vacsora után ráteszem a talpat, és kezdhetjük a díszítést. Vendégeket mikorra hívtál, mikor jönnek Karcsi báék?

– Ahogy szoktuk, holnap Szentestén megyünk hozzájuk. Ők mennek a Manci nénéd testvéréhez első napján, második napján hozzánk jön mindenki, Nándiék is. Hozzájuk pedig, ha jól tudom, harmincadikán kell menni. A szilveszteri buli a csárdában lesz, Réka valami ilyesmit mondott.

– Jól van Anya, majd azt még Nándival megbeszélem, az még odébb van – amíg beszélgettek,

Kristóf kipakolt a kocsiból, kivette a fenyőfát, majd bementek, hogy ki ne hűljön a kakaó. Miközben falatoztak, Kristóf nem győzte dicsérni anyukája süteményét, hogy mennyire hiányzott már az otthoni íz és az otthoni melegség. Miután befejezték a vacsorát, hozzáfogtak a fa feldíszítéséhez.

Most is készített Julika pár új díszt, ami ehhez az évhez kötődik, mint minden évben, így már olyan sok dísz volt, hogy nem is tudták mindet feltenni. A régiekből néhányat felhasználtak az asztali díszhez és a temetői mécsesekhez. Miután készen lettek, Julika elmosogatott, Krisz pedig eltörölgetett. Julika észrevette, hogy Kristóf elgondolkodva néz maga elé.

– Valami baj van kisfiam, min gondolkozol olyan elmerülten?

– Semmi, csak eszembe jutott valami, nem érdekes – el akarta terelni a témát, de nem sikerült.

– Valami kislány van a gondolataidban, olyan régen nem beszéltél már senkiről, van valaki az életedben, aki fontos neked? – kérdezte óvatosan, nem akart tolakodó lenni, de rossz volt arra gondolnia, hogy fia ilyen fiatalon, jóképűen, életerősen magányos.

– Lehet, megismertem egy lányt. Gyönyörű és okos, olyan, mint egy angyal, de nem tudom, hogy lesz-e belőle valami vagy sem. Ez még a jövő titka.

– Ha szimpatikus voltál neki, biztos nem lesz ellenére, hogy ismerkedjetek.

– Majd meglátjuk, mit hoz az újév. Ha minden jól alakul, januárban találkozunk. Mindent beleadok az biztos, mert még soha nem tetszett ennyire senki. Anya ez a lány egyszerűen tökéletes.

– Örülök neki kisfiam, hogy végre tetszik valaki, annyira szeretnélek már boldognak látni –

megölelte és megsimogatta a haját.

– Köszönöm Anya, szeretlek, de Én is szeretnélek már boldognak látni, éppen ideje lenne, hogy a saját boldogságodra is gondolj. Túl fiatal vagy még ahhoz, hogy egyedül élj. Én folyton úton vagyok, és egyébként is hamarosan elköltözöm, akkor nem maradhatsz egyedül. Hidd el, Apa is azt szeretné, ha lenne valaki, aki boldoggá tesz.

– Tudom kisfiam, majd annak is eljön az ideje, meglátod, egyszer eljön az ideje. Ne aggódj miattam, de hogy értetted, hogy hamarosan elköltözöl?

– Nem most, csak ha egyszer megtalálom az igazit, akkor előbb-utóbb elköltözöm, és nem szeretném, hogy magányos legyél. Érted?

– Értem, már azt hittem mostanában akarsz elköltözni. Persze, ez az élet rendje, hogy elmész és családot alapítasz, de meglátod, nem leszek magányos, majd megoldódik az Én életem is, csak Te legyél végre boldog.

– Jól van, akkor most ajándékbontás következik – előhozta a csomagot, jókívánságai kíséretében két nagy puszival és egy öleléssel átadta. Julika meghatódva bontotta ki. Egy gyönyörű gyapjú sapka-sál együttes volt a csomagban, ugyanolyan kesztyűvel, és egy kellemes illatú parfüm, amit még Ausztriában vett Kristóf.

– Nagyon köszönöm, ez gyönyörű és milyen finom puha és meleg, nagyon jó ízlésed van. A parfüm is különleges, csak kivételes alkalmakkor fogom használni. Köszönöm szépen, nekem van a világon a legkedvesebb gyermekem. Nagyon szeretlek Kisfiam – ahogy megölelte fiát, potyogtak a könnyei.

– Jaj, Anya, Én is nagyon szeretlek, többet is érdemelnél, mindent megteszel értem. Magaddal is törődnöd kellene, igazán megérdemelnél egy kis boldogságot Te is – elérzékenyülve ölelték egymást.

– Neked is boldog Karácsont Kisfiam – átadta a szépen becsomagolt dobozt, Krisznek sejtelme sem volt mi lehet benne. Kibontotta, egy szép vastag, farmerhoz való bőr szíj volt benne, egy Levis farmer és egy sötétkék kockás ing.

– Anya, ez egy vagyon volt, nem kellett volna ennyit költened rám, nagyon köszönöm. Te mindig tudod, mire van szükségem, hogy csinálod, hogy mindig kitalálod, mit szeretnék? – igazán meghatódott anyukája figyelmességén, nagyon tetszett neki minden ajándék. Még beszélgettek egy darabig, aztán mentek aludni.

Másnap, mire Krisz felkelt, Julika már javában sütkérezett. A levegőben terjengő finom illatok lecsalták Kriszt a konyhába, majd reggeli után, ment havat seperni. Amíg Julika kisütötte a bejglit, Kristóf átment Lovasberénybe, a műhelybe. Amikor kezdett sötétedni elindultak Károlyékhoz. Az ünneppel járó jövés-menés néha már sok volt Krisznek, de nem forszírozta. Tudta, milyen fontos az anyukájának, hogy legalább az ünnepek alatt együtt legyen a család. Akkor volt kicsit lazább és kötetlenebb az egész, amikor Nándiék voltak. Jó volt felemlegetni a gyerekkori sztorikat és játszhatott Bencével. Nagyon élvezte a kissrác elevenségét. Büszke volt rá, hogy Őt kérték fel keresztapának és igyekezett maximálisan megfelelni a tisztségnek. Amikor otthon volt, mindig meglátogatta a keresztfiát és játszott vele, még talán egy kicsit el is kapatta.

A szilveszteri mulatság, a csárdában volt, ahol Krisz tudott találkozni sok régen látott baráttal. Jó volt beszélgetni, vidámságban együtt tölteni az év utolsó óráit.

Hamar eltelt a szabadság, ami először tehernek tűnt. Utólag, már azt kívánta Kristóf, bár még maradhatna kicsit, hogy a műhelyben tudjon kicsit a hobbijának hódolni, de indulni kellett vissza Pestre, várta a megrakott kamion.

Kristóf nem akarta megzavarni Liát a vizsgaidőszak közepén, ezért csak az első túrája után lépett vele kapcsolatba. Szeretett volna jó benyomást kelteni, amikor először randira hívja.

Január 19-e hétfő.

Lia az új szemeszter egyik előadásán ült, az előző vizsgaidőszak fáradalmait még kis sem heverte, így nem igazán kötötték le a figyelmét az előadó szavai. Azon gondolkodott, hogy szünetben meglép és hazamegy a koliba aludni kicsit a délutáni bolti műszak előtt, amikor viber üzenetet kapott a telefonjára.

– Szia, királylány, mit csinálsz, tanulsz, vagy dolgozol?

– Előadáson vagyok, délután dolgozok, de Te ki vagy, a királyfi? – Lia azt hitte, valamelyik csoporttársa játszik vele. Körbenézett az előadóban, vajon melyik srác lehet az, de nem látott senkit sem a telefonjával babrálni.

– Az leszek, ha szeretnéd. J Csak azt szerettem volna tudni, most is nyakig ülsz-e a lekvárban, vagyis, hogy pontosabb legyek a joghurtban? Így már biztos tudod, ki vagyok. J – folytatta Kristóf az incselkedést.

– Kristóf! J Hát persze a megmentőm, nagyon cseles vagy, de honnan tudod a számom? – kérdezte Lia meglepetten, már nem is érezte olyan fáradtnak magát. Nagyon örült neki, hogy felcsillant az ismerkedés lehetősége azzal a szép szemű sráccal, aki megmentette az első munka napját. Imponált neki a kedves incselkedés. A tudattól, hogy az a kedves fiú nem felejtette el, gyorsabban kalapált a szíve. Azóta, elég sokszor eszébe jutott az a nap, nem kérdés, hogy miért.

– Lehet, hogy pályát tévesztettem és nem sofőrnek kellett volna mennem, hanem nyomozónak?

– Nagyon rejtélyes vagy, és nagyon huncut már megint. J És Te mit csinálsz éppen?

– Várom, hogy kipakolják a kamiont, mikor végzel ma? – jött a lényegre törő kérdés.

– Soká, nyolckor zárunk, még utána takarítás, lesz vagy fél kilenc mire vége. Miért kérdezed? –

kíváncsiskodott Lia.

– Ismered a Harmoni Teázót? Ott van a bolttól kétsaroknyira.

– Igen, már jártam ott egyszer a barátnőmmel. Miért?

– Ott várlak munka után. Jó tanulást és szép napot. J

– Köszi, neked is. J Ott leszek. – Lia teljesen ledöbbent, nagyon imponált neki a szép szemű srác, fülébe csengett mélyen búgó hangja. Már ott a boltban is érezte a bizsergést, amikor kezet fogtak, de mégiscsak teljesen idegen. Aztán azzal hessegette el az aggályait, hogy csak addig idegen, amíg meg nem ismeri. Ettől kezdve csak azon járt az esze, mit fog felvenni, hogy tetsszen neki, miről fognak beszélgetni és így tovább, egyáltalán nem tudott a továbbiakban figyelni. Úgy döntött, a szünetben lelép, ahogy tervezte, de nem aludni fog, hanem felkészül a találkozóra. Nagyon izgatta a fantáziáját a fiú határozottsága. Nem megkérdezte volna-e kedve találkozni vele, hanem egyszerűen bejelentette, hogy ott várja. Már alig várta, hogy újra belenézhessen a tiszta tengerkék szemébe, hallja mélyen búgó férfias hangját és lássa a huncut mosolyát. Nórikának nem említette, hogy a kedves fiú, akivel Karácsony előtt megismerkedett, újra jelentkezett. Úgy gondolta, ráér elmesélni neki a történteket, ha visszaért este a koliba. Izgatottan válogatta mit fog felvenni, hogy ne legyen feltűnő az öltözéke a munkához, de ne legyen egyszerű a találkozóhoz sem. Csak szolidan sminkelte ki magát, éppen csak kihangsúlyozva a szemét és egy kis szájfényt tett fel, hogy selymesen csillogó legyen az ajka. Mindig visszafogottan sminkelte magát, azt vallotta, hogy a kevesebb többet mutat az igazi valójából.

Ezen a délutánon csak úgy repült az idő munka közben, a kolléganők csodálkoztak, hogy mennyire fel van dobódva. Végre eljött a zárás, és mert nagyon elégedettek voltak a munkájával, a műszak utáni takarításról elengedték. Lia megköszönte, és sietett a randira.

A Harmoni Teázó ablakában fény-fűzér köszöntötte a járókelőket, egy gőzölgő teáscsésze és egy Boldog 2015-ös Esztendőt felirat formájában. A hely hangulata és a meghitt környezet, kis szeparált bokszok hangulatvilágítással, tökéletesen alkalmas volt arra, hogy szerelmek szövődjenek, párok meghitt beszélgetésre elvonuljanak. A halk lírai zene, a finoman illatozó különleges teák, mind-mind ezt szolgálták. Kristóf már nyolckor ott volt, és türelmetlenül leste az ajtót. Amikor Lia megérkezett, Kristóf integetett felé széles mosollyal, majd a pincérnek is intett, hogy, hozhatja a másik csésze teát is, megérkezett, akire várt.

– Szia, Boldog Új Évet Kívánok – Lia odalépett hozzá és köszöntésképpen megpuszilta. Arcvizének illatától beindult az adrenalin, szolid, de mégis bódító volt, arcának érintésétől bizsergést érzett.

– Neked is Boldog Új Évet. Milyen napod volt? – Kristóf tekintete tele volt kedvességgel és ragyogott a viszontlátás örömétől.

– Fárasztó. De kedves vagy, már teát is kértél nekem? – mondta csodálkozva Kristóf kedvességén.

Szinte ölelgette az átfázott kezével a forró csészét.

– Nem volt nálad kesztyű? Majd én felmelegítem a kezed. – a tenyerével betakarva melengette a

csészét ölelő két kis kezet, majd folytatta - Egy levendulás menta teát kértem almával, remélem ízleni fog. Szereted a fahéjat, mert az is van benne? – kérdezte fürkésző tekintettel, miközben beszélt végig Lia szemébe nézett. Megállapította, hogy az ízlése és mindene tökéletes. Kezével még mindig melengette Lia kezét, de elengedte, mert látta, hogy zavarban van. Ennek ellenére állta a tekintetét.

Egész testét melegség öntötte el a finom kis kezek érintésétől, de főként Lia kipirult arcának látványától és pillantásától. Még maga sem tudta miért, elvarázsolva érezte magát a közelében.

– Köszönöm ez jól esett. Imádom, már az illatát is. Nagyon finom, jó ízlésed van, ez a hely nagyon hangulatos. Gyakran jársz ide? – kérdezősködött, gyorsan hogy elterelje a fiú figyelmét arról, hogy érintésétől zavarba jött. Nagyon jól eső bizsergető érzés volt, ahogy kezével betakarta és melengette az övét.

– Nem, még most vagyok itt először, aznap fedeztem fel, amikor megismerkedtünk. Na, mesélj, hogy teltek az ünnepek, merre jártál, és hogy sikerültek a vizsgák?

– Kedves vagy, hogy érdeklődsz. Szerencsére egyből letudtam mindent, nem lett minden valami fényes, de meglett. Az ünnepek szokásosan teltek, evés-ivás, rokonok és barátok, gondolom nálatok is.

– Igen, dettó, már néha unalmas is mindig, minden évben ugyanaz a menetrend, de nem tudnám anyát megbántatni, és úgy is hiába mondanám neki, hogy ne fáradjon annyiféle süteménnyel és kajával, mindig az a válasz, „Kisfiam, tudod, hogy ezeket mindig meg szoktam csinálni az ünnepekre, és mindig el is fogy.” Persze, azért mert felét mindig odapakolja a rokonoknak és nekem mikor jövök vissza.

– Örülj, hogy ilyen lelkes és gondoskodó anyukád van. És nagy a család, sokan szoktatok lenni az ünnepeken?

– Nem igazán. Én Anyával, a nagybátyám a feleségével és a fiaival, az egyiknek már van menyasszonya is, és Nándi haveromék, Ő gyerekkorom óta olyan mintha a bátyám volna.

– És apukád, vagy indiszkrét vagyok? Őt nem említetted – kérdezte Lia óvatosan, nem akart tolakodó lenni.

– Nem, kérdezz csak nyugodtan bármit. Apa tizenkét éve meghalt egy balesetben.

– Úr Isten, ne haragudj, nem akartam feltépni a sebeidet. Baleset, az szörnyű lehetett – jegyezte meg Lia sajnálkozva, nem egy jó indítás beletrafálni ilyen fájó témába már elsőre.

– Egy kamion leszorította az útról és egy falnak csapódott, azonnal meghalt.

– Részvétem, akkor még szinte gyerek lehettél – Lia nagyon megszégyellte magát, hogy már így első találkozás alkalmával ennyire belenyúlt a magánéletébe.

– Ne szabadkozz, nem tudhattad, kedves vagy, hogy érdeklődsz a családomról. Tizenkét év hosszú idő, akkor még csak tizenhat voltam, anya meg harmincnyolc. Nekem is nehéz volt, de neki sokkal nehezebb. Azóta sincs senkije, ez bánt, de nem befolyásolhatom az életét. Annyit tehetek, hogy ilyenkor megpróbálok minél többet vele lenni, hogy ne hiányozzon neki annyira – mondta Kristóf kicsit elszomorodott tekintettel.

– Akkor Te is egyedüli gyerek vagy, mint Én. Nekem hiányzik, hogy nem lett testvérem, mindig is vágytam volna egy bátyra, vagy egy öcsikére, de nem így alakult. Viszont nekem is van egy olyan barátnőm, akivel kicsi korunk óta össze vagyunk nőve, az egyetemen is közös lakrészünk van a

koliban. Ő egy kicsit pótolja, hogy nincs igazi testvérem – kicsit megkönnyebbült, hogy kezdtek eltérni a szomorú témától.

– És nálatok van nagy jövésmenés az ünnepeken, nagy a család?

– Nem, nálunk sem túl nagy. El szoktunk menni Szentestén Apa szüleihez, Ők ebből nem engednek, évek óta nálunk vagyunk. Az igazat megvallva már Én is nagyon unom, hogy mindig minden ugyanolyan. Apa testvérei ugyanúgy Esztergomban élnek, mint Mi, és mégis csak ilyenkor találkozunk velük, de nekem már ez az egy nap is kiégés. Kicsit sznob a társaság és Én nem nagyon tudok miről beszélni velük. Anya szülei már nem élnek, van egy öccse, agglegény, az ünnepen nálunk szokott lenni pár napig. Karácsony másnapján mindig parti van nálunk. Ilyenkor az összes rokon és Apa üzletfelei és barátai is eljönnek, Én általában csak illendőségből maradok kicsit, aztán lelépek Nórikáékhoz és elmegyünk együtt bulizni a bárátokkal.

– Ezek szerint Édesapád üzletember. És anyukád?

– Igen Apának van egy építészeti tervezőirodája, ezért is járok építész szakra. Apa szeretné, ha nála dolgoznék, és egyszer, majd ha leteszi a lantot, így szokott fogalmazni, akkor átvenném tőle a céget. Anya nagy szerelme a történelem és a kutatás. A levéltárban osztályvezető, ha tehetné, sokszor ott is aludna. Szerintem a régi ódon iratok illata neki olyan, mint valami drog, ott érzi jól magát igazán – szinte mosolygott, ahogy az anyukájáról beszélt, mintha maga előtt látná, ahogy munka közben ábrándozik. Krisznek nagyon tetszett, ahogy mesélt, élvezettel hallgatta, olyan természetes és ösztönös volt a viselkedése.

– Olyan élvezetes, ahogy beszélsz a szüleidről és bármiről, amíg hallgattalak, bizisten, az jutott az eszembe, olyan érzésem támadt, mintha már rég ismernélek. Olyan kötetlenül, felszabadultan tudok veled beszélgetni. Ez most úgy tűnhet, mint valami csajozós duma, de tényleg így érzem.

– Ne szabadkozz, Én is úgy érzem magam a társaságodban, mintha már rég ismernénk egymást.

Viszont erről jut eszembe, hogy még nem árultad el, hogy jutottál hozzá a számomhoz, igencsak meglepett az üzeneted, azt hittem, hogy ez a királylányos megszólítás valamelyik csoporttársam bohóckodása, aztán a joghurtról azonnal rájöttem, hogy Te vagy. Megleptél, de nagyon örülök, hogy jelentkeztél.

– Hát nem mindennapi találkozás volt a miénk, és mondtam, hogy még találkozunk. Vagyis inkább reméltem, hogy akarsz még látni, de visszatérve a telefonszámodra – Lia huncut mosolyából érezte, hogy imponál neki – Karácsony előtt, amikor hazaértem a túrából, elmentem a boltba, hogy elhívjalak valahová, de csak a helyettes volt ott meg egy másik idősebb hölgy. Aztán, láttam, hogy a helyettes el van foglalva egy vevővel, így adta magát, hogy a másik hölgyet kikérdezem rólad. Azt mondtam neki, hogy a diákmunkás szövetkezetnek dolgozom, mint önkéntes, és néhány adatot szeretnék veled egyeztetni az év végi záráshoz. Erre mondta, hogy már tartanak a vizsgák, és majd csak január közepétől dolgozol, de miért nem hívlak telefonon. Itt jött be a csel, sajnálkoztam, hogy nincs meg a számod, és ő készséggel megadta. Én pedig, hogy ne tűnjön átlátszónak a dolog, megkérdeztem, hogy vannak megelégedve a munkáddal. Persze azonnal ódákat zengett rólad, hogy nagyon elégedettek és várnak vissza januárba a vizsgák után. Aztán megköszöntem, és gyorsan leléptem, mielőtt gyanús lennék. Hát így történt. – és huncut vigyorral mosolygott. Nagyon tetszett Liának a kisfiús mosolya, főleg a két kis gödröcske a szája sarkában.

– Nagyon ravasz és nagyon ügyes. Ezzel a találékonysággal még sokra viszed az életben.

Hihetetlen vagy, esküszöm nekem nem vágott volna ilyen hírtelen az agyam, hogy így kihasználjam a helyzetet. Az eszem megáll – szinte csillogott a szeme örömében, hogy ilyen ötletesen oldotta meg Kristóf, hogy találkozni tudjon vele. Folytatták volna a végtelenségig a beszélgetés, észre sem vették,

hogy elszaladt az idő, mikor Liát hívta Nórika.

– Bocsánat, de ezt fel kell vennem, a barátnőm az – mondta szabadkozva.

– Szia Nonó, mi a baj? – kérdezte, nem gondolta, hogy későre jár.

– Szia, hol vagy már, tizenegy óra elmúlt, és nem jelezted a portán, hogy később jössz. Valami, gond van? – kérdezte aggódva.

– Nem nincs semmi baj, egy barátommal beültünk teázni, és nem vettem észre, hogy elszaladt az idő. Megyek máris, kb tizenöt perc és bent vagyok – letette és állt fel öltözni.

– Ne haragudj, de nem figyeltem hány óra van, a kolit tizenegy után bezárják. Szólnom kellett volna előre, hogy későn megyek vissza. Sajnálom, nagyon jó volt veled beszélgetni, örülök, hogy megkerestél. Ha legközelebb erre jársz, folytathatjuk, ha akarod, én örülnék neki – mondta szomorú tekintettel.

– Ki nem hagynám semmi pénzért. Elkísérlek – mondta, miközben felsegítette a kabátját. Kint szinte arcul csapta őket a csípős hideg.

– Nagyon köszönöm a meghívást, igazán kellemes meglepetés volt – mondta Lia cinkos mosollyal, s közben zsebre dugta a kezét. Nagyon hideg volt kint.

– Itt a kesztyűm, ha elfogadod, szívesen odaadom, vagy melegíthetem is a kezed, ha gondolod – és nyújtotta Lia felé a fimon puha gyapjúkesztyűt.

– Kedves vagy, de így a Te kezed fog fázni, nem fogadhatom el – szabadkozott Lia zavartan.

– Nem, nincs vita, felveszed és kész, én már hozzá vagyok szokva a hideghez, különben is milyen puliszka pasi lennék, ha ennyi feladná a leckét – mondta nevetve.

– Hihetetlen vagy, akkor köszönöm elfogadom. Milyen gyakran vagy Pesten, a munkád miatt? –

tért rá Lia arra, amit még meg akart tudni, mielőtt elválnak, hogy tudja, mikor várható, hogy újra találkoznak.

– Általában kéthetente kell Pesten felvenni árut, a cég központja itt van a régi gyártelepen. Ha más cégnek is hozunk árut, olyankor gyakrabban is jövök. Viber-en addig is tudjuk tartani a kapcsolatot, ha nem zavarok vele.

– Nem, egyáltalán nem, nyugodtan írj, amikor csak akarsz. Ha órán vagyok, és nem tudok azonnal válaszolni, akkor később írok. Ha már tudod, mikor jössz legközelebb, és van is kedved beszélgetni, szólj, és akkorra nem csinálok programot. Egyébként, hogy szoktak szólítani a barátaid, csak Kristófnak, vagy van rövidebb is? – kérdezte gyorsan, mert odaértek a kolihoz.

– Szinte mindenki Krisznek hív – megálltak a koli bejárata előtt és két búcsú puszival jó éjszakát kívántak egymásnak.

– Még egyszer köszönöm a meghívást, és hogy hazakísértél. Jó éjszakát és jó utat, vigyázz magadra.

– Én köszönöm, hogy eljöttél, jó volt újra találkozni. Remélem, hamarosan látlak jó éjszakát –

azzal kedvesen integetve elment. Liát már ott várta az ajtóban Nórika.

– Na, szia, már éppen ideje volt, majd megfagyok, itt ácsorgok egy ideje. Ki ez a helyes srác, még

sose láttam. Azt mondtad egy barátoddal teázol, azt hittem ismerem a barátaidat, de Őt még soha nem láttam – kérdezte kíváncsiskodva barátnője.

– Mindjárt elmesélem, ha felmentünk. Ó, a kesztyűje nálam maradt. Na, szegény, most miattam fázik a keze – mondta, de még mindig nem vette le a kezéről, csak bent a szobában. Olyan érzés volt, mintha Krisz még fogná a kezét, mint a teázóban.

– Na, mesélj csak, mi van ezzel a sráccal, hogy-hogy még egy szót sem szóltál róla? – kérdezte Nórika tágra nyílt szemekkel, úgy tudta, eddig nem voltak egymás előtt titkaik.

– Ne haragudj, hogy nem meséltem el, de a mai napig úgy tűnt nincs is semmi jelentősége. Csak egy helyes fiú volt, aki épp az első munkanapomon jött be a boltba, amikor minden összejött. Ha akkor nem segít ki a szorult helyzetemből, lehet, hogy már feladtam volna a kereskedelmi kisegítői pályafutásomat – mondta Lia kis iróniával hangjában.

– Hogy érted azt, hogy kisegített, miért voltál szorult helyzetben?

– Azért, mert alig kezdtem el a munkát, éppen megmutattak mindent, mit hol találok, a pénztárgépet is még csak egy pár vevőnél volt alkalmam kipróbálni, és akkor jött a telefon, hogy a főnökasszonynak azonnal el kell mennie a könyvelőhöz, és a helyettes pillanatokon belül érkezik.

Ehhez képest már fél órája vártam rá, mikor betoppant két villanyszerelő, jöttek a megrendelt lekötésjavítást megcsinálni. Mondtam nekik, hogy csak diákmunkás vagyok, ez az első munkanapom, és a tulajok nincsenek az üzletben. Erre közölték, hogy lekapcsolják a villanyt. Ezután már áram sem volt. Kint szereltek az oszlopon és közben bejött egy kisfiú és a hátizsákjával felborította a bolt közepén a konzervgúlát. Megijedt, még visított is ijedtében és kiszaladt a boltból. Aztán próbáltam gyorsan feltakarítani, mielőtt megjön a főnök, vagy egy vevő, de nem sikerült. Akkor jött be Kristóf, és látva a káoszt, felajánlotta, hogy segít rendet rakni, nagyon aranyos és vicces volt.

– Valóban elég mozgalmasra sikerült első napnak, de hogy a csodába hagyhattak egyedül, mikor semmi kereskedelmi végzettséged nincs. A helyettes? – kérdezte Nórika csodálkozva.

– Mire megérkezett, éppen összeszedtem, amit Kristóf kért, így a blokkot már Ő intézte.

– És, hogy lett belőle randi, mikor keresett meg, és főleg miért nem szóltál róla? – kérdezte kissé morcosan, amiért kihagyta az eseményekből.

– Ma kaptam tőle üzenetet Viber-en, meglepődtem, mert azt hittem, hogy valamelyik csoporttársunk ökörködik.

– Miért, mit írt?

– Megmutatom, olvasd el. – Nórika kíváncsian végigolvasta a beszélgetést, majd kérdő fejet vágva, várta, hogy Lia folytassa.

– Hát így történt, munka után találkoztunk. Nagyon kedves srác, olyan felszabadultan beszélgettünk, mintha már rég ismernénk egymást – Liának vissza kellett fognia magát, hogy Nórika ne vegye észre a túlzott lelkesedését. Nem akarta, hogy egyből lássa rajta, mennyire vonzódik a kedves idegenhez.

– És a továbbiakban, hogy lesz, járni akar veled, mit mondott ezzel kapcsolatban? Gondolom, nem csak most az egyszer akar találkozni, mivel foglalkozik, tanul, vagy dolgozik?

– Az igazság az, hogy ilyen rövid idő alatt nem sikerült mindent megtudni egymásról, de azt

tudom, hogy kamionsofőr, és kéthetente van Budapesten. Azt mondta, szívesen találkozna velem máskor is, ha van hozzá kedvem.

– Kamionsofőr, nem vagy Te túl bevállalós? Csak van valami szakmája, és hány éves, hol lakik? –

Nórika úgy ontotta a kérdéseket, hogy Lia kicsit ideges lett tőle, olyan érzése volt, mintha bírálná.

– Most mi ez a számonkérés, olyan vagy, mint Apa, most mi bajod van azzal, hogy kamionsofőr, akkor már nem lehet a barátom. Hogy érted, hogy nem vagyok-e túl bevállalós, nem értelek? – kissé csalódott volt Nórika reakciója miatt, mintha eleve előítélettel állt volna az egészhez.

– Jól van, ne sértődj meg, annyi mindent lehet hallani manapság, csak féltelek, nehogy csalódás érjen. Mégiscsak egy teljesen idegen ember.

– Csak addig idegen, amíg meg nem ismerjük egymást, és egyébként is ismerhetnél már annyira, hogy átlátok a kétszínű embereken. Ha mégis csalódnom kellene az emberismeretemben, legfeljebb többször nem találkozok vele, de ezt majd Én eldöntöm. Érdekes, ha egy buliban ismertem volna meg egy tök idegen srácot, akkor nem lenne ellene kifogásod – mondta kis nyomatékkal hangjában.

– Rendben, igazad van, azért remélem nem sértődtél meg, semmi rossz szándék vagy kritika nem volt bennem, csak egyszerűen féltelek – nyomott egy puszit barátnője homlokára és jó éjszakát kívánt.

Lia is elment aludni, legbelül bántotta, a kritikus megjegyzés, de azt is megértette, hogy barátnője féltette a csalódástól.

Másnap reggel Nórika hamarabb ébredt, így ő készített teát, és pirítóst, hogy gyorsan megreggelizzenek indulás előtt. Lia álmos szemekkel jött ki a szobából és örült a friss reggeli illatának.

– Na, végre, már azt hittem, el fogunk késni, mikor feküdtél le az este, hogy ilyen álmos vagy?

Csak nem tanultál éjszaka? – kérdezte Nórika.

– Nem, csak valahogy nehéz volt ma felébredni. Köszi, hogy csináltál reggelit, ez a forró tea most életmentő. Bekapok pár falatot és indulhatunk. Kávét még lesz időnk inni a kávézóban remélem.

– Nem már azt is feltettem, azonnal kész, nem bírom ki ebédig kávé nélkül. Tuti, hogy olyankor vannak százan előttünk, mikor késésben vagyunk. Még mindig haragszol rám? Remélem megérted, hogy nem bírálni akartam a döntésed, csak pusztán aggódom érted. Tudom milyen nehéz egy minden szempontból normális srácot találni – mondta együtt érzően.

– Dehogy haragszom, csak este úgy éreztem, mintha eleve leírnád Kristófot, mert csak egy sofőr, pedig csalódtam én már egyetemistában is, nem a végzettségen múlik, ki milyen ember, ezt te is tudhatnád már. Tudom, hogy jót akarsz nekem, de hidd el, nincs azzal semmi probléma, hogy már rég nem volt senkim. Néha magam alatt vagyok kicsit e-miatt, de akkor is úgy gondolom, megéri kivárni az igazit. Tökéletes pár vagytok, tudom, hogy ehhez szerencse és türelem kell, nem jön máról holnapra. Látom, milyen boldogok vagytok együtt és ez erőt ad, hogy kivárjam azt, aki engem is így lángra lobbant, mint téged Dani – a finom frissítő kávé illata megadta a lökést az induláshoz.

– Örülök neki, hogy így látod, és ígérem, nem fogom többet kritizálni a döntésedet, tudom, hogy maximalista vagy, mint apukád.

Egész héten keményen dolgoztak a szakrajzokon és a ZH témájának kidolgozásán, így nem igazán volt alkalom, szórakozáson gondolkodni. Fontos volt, hogy a vizsgákig minél több témakört kidolgozzanak, és kidolgozott terveket adjanak le. Ha nem volt valamelyik része a professzor számára elfogadható, rendszerint utolsó percen dobta vissza, amikor már esélytelen a javítással foglalkozni. Lia a diákmunkához is ragaszkodott a csemegeboltban, mert szeretett ott dolgozni, és szerette volna, ha anyagilag tudna kicsit függetlenedni a szüleitől. A kemény munka miatt nem tudott sok időt szánni a csevegésre, de minden nap írt pár kedves szót Kristófnak, hogy megtudja jól van-e és hogy éppen merre jár. Kristóf nem mindig tudott azonnal válaszolni, ha olyan területen járt, ahol nem működött a mobilnet-e, vagy nem volt wifi. Az üzenetváltások alkalmával szóba kerültek Lia tanulmányai, milyen irányai érdeklik jobban az építészetnek, és mivel foglalkozna szívesen, ha már végzett. Kristóf is mesélt neki a szakmájáról, hogy rendszeresen az apukája műhelyében lógott Nándi barátjával együtt. Már kiskorában megtanult, bánni a fával és nagyon sokat segített az apjának a felvállalt munkáknál. Így magától érthető volt, hogy ő is asztalosnak tanult. Elmesélte, hogy az apukája halála után még befejezte helyette a vállalt munkáit az iskola mellett, persze segítséggel, mert még túl fiatal volt a hírtelen felnőtté váláshoz, és hogy később azért lett kamionsofőr, hogy előbb utóbb legyen annyi tőkéje, hogy újra beindíthassa az apukájával közös vállalkozásukat. Más alkalommal egymás hobbijáról beszélgettek, ki mivel szeret foglalkozni szabadidejében, vagy éppen milyen a zenei ízlése. Milyen gyakran jár bulizni, szeret-e táncolni és ehhez hasonlók.

Február 5-e csütörtök.

Lia izgatottan várta, hogy munka után találkozzon Kristóffal. Aznap csak öt óráig kellett dolgoznia, így örült, hogy sokkal több időt tudnak együtt tölteni. A boltban nagyon sokan voltak dél körül, de azután pangás következett. Éppen az aznapi termékfogyást pótolta a polcokon, mikor üzenete érkezett.

– Szia, a Harmoniban várlak, el tudod most kérni magad egy-két órára?

– Szia, mi történt, nem úgy volt, hogy ötkor találkozunk, akkor már nem jó neked? – írta Lia csodálkozva.

– Átszervezték a túrát, az egyik megrendelőnek sürgős lett, ötkor már indulnom kell Győrbe. Csak most tudunk találkozni, vagy csak két hét múlva, és nagyon szeretnélek látni. J

– Rendben, megoldom valahogy, mindjárt ott vagyok.

Kristóf alig várta, hogy meglássa az ajtóban az imádott lányt, nagyon hiányzott neki hogy hallja a hangját, és elmerülhessen szeme gyönyörű kékségében. Lia hasonlóképpen izgalomba jött a hírtelen üzenettől, semmiképpen sem akarta elszalasztani a lehetőséget, hogy találkozzanak. Szinte simogatónak érezte a fiú mély, tisztán csengő férfias hangját. Krisz volt neki, a tökéletes pasi, akire mindig is várt. Lia megkérdezte a tulajdonost, elmehetne-e egy-két órára. Természetesen elengedte, a délutáni csúcsforgalomig el tudták nélkülözni.

Mikor megérkezett a teázóba, Kristóf mosolyogva várta, ugyanott ült, ahol első találkozásuk alkalmával. Borostás volt, sőt inkább már szakállas és elképesztően jól állt neki. Lia még vonzóbbnak látta, mint addig. Szíve önkéntelenül hevesebben dobogott, amint meglátta.

– Szia, nem okoztam problémát, el tudtál jönni könnyen? – közben lesegítette a kabátját.

– Igen, nagyon rendes a főnökasszony, egyből elengedett – megölelték egymást köszöntésképpen,

s közben Kristóf egy pillanatra becsukta a szemét. Kissé megszédítette Lia bódító illata. Parfümje visszafogott és kifinomult ízlésre valló, mint általában minden, ami vele kapcsolatos, de mégis úgy hatott Kristófra, mint a drog.

– Ne haragudj, ha szúrok egy kicsit, nem volt időm borotválkozni, olyan hirtelen átszervezték a programom – szabadkozott mosolyogva.

– Még szerencse, hogy nem volt időd, nagyon jól áll, vonzóbbá tesz – a kezével finoman megcirógatta az arcán a szakállát, és folytatta – Biztosan tetszik a barátnődnek is, a borostás arcot szexinek tartják a lányok. Persze nem mindenkinek áll jól, de neked a szép kék szemedhez kifejezetten előnyös.

– Nagyon kedves vagy, még a végén elpirulok, pedig már kinőttem abból a korból. Egyébként, ha már a szemem színét említetted, milyen érdekes véletlen, hogy neked is ugyanolyan színű a szemed.

Biztos mondták már sokszor a fiúk, hogy imádnak elveszni a kékségében? – kérdezte csintalan módon más szájába adva a saját bókjait. Burkolt módon udvarolt, és kíváncsi volt a reakcióra, fel sem fogta, hogy Lia ugyanezt teszi, hogy Őt tesztelje.

Liának feltűnt, hogy Krisz nem reagált arra, hogy tetszik-e borostásan a barátnőjének.

Különösnek találta, de azért folytatta.

– De mondták, csak nem ilyen szépen. A mai udvarlási stílusból kezd kiveszni, sőt talán már ki is veszett a finomság és a romantika. Ha az első, vagy második randin nem az ágyban kötnek ki, már nem is érdekes tovább a partner. Én ezt nem értem, de hiába is okolnám érte a mai fiúkat, hogy nincs stílusuk, amivel meghódítsák a lányokat, valahol a lányok is tehetnek róla, hogy átvették a kezdeményezést a fiúktól. Ettől azok ellustultak, és mintha felcserélődtek volna a szerepek – olyan jó volt Kristófnak hallgatni, amit mondott, és ahogy mondta, feltöltődött egy időre, amíg újra láthatja.

Nagyon imponált neki, hogy Lia más, mint a többi lány általában, és ezt a másságot a legjobb értelemben gondolta.

– Tökéletesen látod a helyzetet, én is így gondolom. Ezért nincs kapcsolatom már egy ideje, nem vonzanak a nyomulós csajok. Az meg egyenesen taszít, amikor már az első alkalommal a lényegre térnek, és sokszor még azt sem várják meg, hogy Én menjek oda hozzájuk, ha megvan a szemkontaktus. Abszolút egyetértek veled – Lia örömmel nyugtázta magában, hogy Krisznek sincs barátnője.

– Hát jó érzés, hogy találkoztam végre egy olyan emberrel, aki hasonlóan gondolkodik erről, mint Én, mert hidd el, nem sokan vagyunk – Krisz örült neki, hogy Liát nem hozza zavarba a téma, figyelte arca minden rezdülését, tekintetében az árnyalatnyi változásokat. Imádta nézni, ahogy egy-egy húzósabb témánál kis mosolygós fintor jelent meg a szája sarkában. Ilyenkor kicsit felhúzta a szemöldökét és tágabbra nyílt a tekintete. Minden vonását igyekezett megörökíteni magában, néha, ha nem figyelt, csinált pár képet a telefonjával, hogy legyen mit felidéznie, mikor magányosan a kamionban Liára gondolva tölti a pihenőjét. Aztán Lia folytatta.

– De egyébként a fiúknak, ha éppen nincs meg a megfelelő partner a komoly kapcsolathoz, nem igazán testhezálló ez az önmegtartóztatás, vagy nem így látod? – ahogy ezt kérdezte, most is ott volt a szája sarkában a kis mosolygós fintor, amit úgy szeretett benne Kristóf.

– Hát van benne valami. Most lehet, hogy közönségesnek fog hatni, amit mondok, de „arra”

mindig van lehetőség, ha úgy adódik. Az igazat megvallva, érzelmek nélkül szerintem nincs sok értelme. Persze Én sem vagyok fából, de ritkán fordul elő, mert úgy gondolom, a szex egy kapcsolat egyik, ha nem a legszebb része, és megérdemli, hogy ne érzelmek nélkül történjen. Hogy élmény

legyen és ne szükséglet, ha érted mire gondolok – miközben beszélt végig Lia szemébe nézett, mélyen, mintha tesztelné, hogy zavarba hozza-e a témával. Lia állta a tekintetét, néha belekortyolt a teájába, de végig tudta tartani a szemkontaktust, ami nagyon imponált Kristófnak. Gyönyörű lágy mosoly kíséretében jött a válasz.

– Értem mire gondolsz, aranyos vagy, ahogy próbálod ezt a kényes témát virágnyelven megfogalmazni. Nagyon bírom a stílusodat.

– Köszi, kedves vagy. De ha már itt tartunk, neked ezzel kapcsolatban mik a tapasztalataid, ha nem vagyok indiszkrét? – kérdezte huncut mosollyal. Felhúzta a szemöldökét, szempilláit megrebbentve várta, vajon milyen titkot fog hallani. Lia látva incselkedő arckifejezését, és csábos mosolyát kivillanó szép fogsorával, arra gondolt, mit nem adna, ha ebből több is lehetne, mint barátság. Olyan volt Krisz tekintete, ahogy a kicsire összehúzódott szemhéjai közül sejtelmesen kivillantak szép kék szemei, mintha a lelkébe látott volna egy pillanatra.

– Mik a tapasztalataim? Hát ebbe beleszaladtam, most már mindegy. A gimi utolsó két évében volt egy srác, egy buli alkalmával összemelegedtünk. Mindketten azt hittük, hogy igazi nagy szerelem lesz a miénk, de aztán nem így lett. Már második éve jártunk, vagyis ez már negyedikben volt, azt hittük, hogy felkészültünk rá, de nem volt az igazi, nagyon nem. És sajnos később sem lett az, mert valahogy nem volt meg benne a tűz, hiányzott a szikra, ami lángra lobbantson. Végül rájöttünk, kár erőltetni és szakítottunk. Aztán az egyetemen elsőben volt egy-két kalandom. Eleinte az hittem bennem van a hiba, hogy tapasztalatlan vagyok, vagy nem is tudtam mi lehet a baj. Az egyik srác aztán ki tudta hozni belőlem a legjobban azon a térem, így tovább már nem aggódtam ezen, de érzelmek nélkül nem vágyom rá. Vagyis vágyom, persze hogy hiányzik, de csak az igazival, nem adom alább. Mondd meg őszintén férfiszemmel, ez gáz? Én először a szívemmel akarok vágyni valakire úgy igazán, aztán egyetlen érintésből is kiderül, hogy jók vagyunk-e egymásnál, vagy nem? –

kérdezte Lia elérzékenyült tekintettel, szeme sokkal jobban csillogott, mint addig. Kristóf legszívesebben ott helyben megölelte és megcsókolta volna, de úgy érezte, kell még idő, hogy jobban megismerjék egymást. Alig fogják látni egymást havonta pár órára, így hamarabb tönkre mehetne minden, mint ahogy elkezdődött. De abban biztos volt, hogy Ő sem közömbös Liának, mert szinte forrt közöttük a levegő, szinte tapintani lehetett a feszültséget. Amikor együtt voltak, mindig furcsa remegést érzett a gyomrában, izzadt a tenyere, és mintha a szíve sem fért volna a mellkasában, hevesebben vert, mint máskor. Még csak a második találkozójuk volt, de úgy érezte, mintha rég ismerné, mágnesként vonzotta magához.

– Hogy gáz-e, akkor volna a világ tökéletes, ha mindenki így gondolkodna, de sajnos messze nem így van. Éppen ezért kell foggal és körömmel ragaszkodni az igazi érzésekhez és értékekhez, mert szerintem is ezek a világ minden pénzénél többet érnek. Hidd el, ha eljön az igazi, de lehet, hogy már el is jött és ott van a közeledben, csak még nem vetted észre, vele minden olyan lesz, ahogy elképzelted, vagy még annál is sokkal jobb, ebben biztos vagyok – ahogy végig Lia szemébe nézve válaszolt, látta rajta, mennyire telibe találtak a szavai. Állta a tekintetét, de szeme egyre tüzesebben csillogott, arca kipirult, és szája sarkában ott bujkált a kis mosolygós fintor, amit mindig látott rajta, ha zavarban volt. Liát mélyen érintette, amit mondott, lehet, hogy a közelében van a nagy „Ő” – Ha tudnád, mennyire közel van, hisz Te magad vagy, csak tudnám, hogy adjam ezt tudtodra – gondolta magában.

– Köszönöm, nagyon jól esnek a szavaid, ezután ha kilátástalannak látom a világot, mindig hozzád fogok fordulni, mert olyan jól meg tudod nyugtatni az embert. Lelki táplálék, amit mondasz – mondta Lia kedvesen mosolyogva, amitől Krisz szinte mámoros lett. Azt gondolta, most valahogy gyorsan el kellene terelni a szót a témáról, mert nem sok kell hozzá és elárulja magát.

– Táplálékról jut eszembe, gyere, menjünk és válasszunk valami süteményt, én megéheztem,

biztos neked is jólesne valami édesség – nyújtotta a kezét, hogy odakísérje a süteményes pulthoz.

Lia, ahogy megfogta a kezét, megint érezte azt a finom kis bizsergést, amit eddig még csak Krisz érintésénél érzett. Amint felállt az asztaltól és elindultak a pult felé, elengedte Krisz kezét, mert zavarban volt az érintésétől, reakciója nem maradt észrevétlen. A pultnál tanácstalanul álltak, mit is kellene megkóstolni, végül Lia rákérdezett.

– Említetted, hogy anyukád milyen finomakat szokott sütni, szerinted, Ő melyiket választaná? –

nézett rá kérdő tekintettel.

– Az igazat megvallva, Ő a házias sütiket szereti készíteni, nem igazán a tortákat, ezt figyelembe vége, a Rákóczi túróst választanám. Szerinted? – passzolta vissza a végső választás lehetőségét Liának.

– Szerintem tökéletes választás, akkor kóstoljuk meg azt! – Krisz jelezte a pincérnek, melyikből kérnek és még két teát is kért mellé. Amíg megették a süteményt, beszélgettek, majd Lia ránézett az órájára, és észrevette, hogy háromnegyed öt van.

– Uram Isten, nagyon elszaladt az idő, nem fogsz elkésni? Azt mondtad ugye, hogy ötkor indulnod kell Győrbe – mondta Lia szomorú arccal, jó lett volna kicsit tovább együtt lenni, de mint általában, jó társaságban gyorsabban telik az idő.

– Igen, még jó hogy észrevetted, olyan jól éreztem magam veled, hogy nem is figyeltem az órámra. Tényleg indulnom kell, ne haragudj. Legközelebb folytatjuk, ezt megígérem – fizetett a pultnál, majd felsegítette Lia kabátját. Ahogy jöttek ki a teázóból, arcul csapta őket a hideg, erről Liának eszébe jutott, hogy még nála van Krisz kesztyűje.

– Most jut eszembe, visszaadom a kesztyűdet, legutóbb nálam maradt, amikor hazakísértél, olyan jó meleg volt, hogy, azóta is ezt használtam, köszönöm szépen – nyújtotta Krisznek, de ő ahelyett, hogy átvette volna, felhúzta Lia kezére és hozzátette.

– Szó sem lehet róla, legalább így vigyázok az egészségedre, sőt még a sálam is megkapod, látom a tied nagyon vékony, még megfázol ebben a nagy hidegben – ahogy kimondta, kivette a sálat a nyakából és tette Lia nyakába, de Ő megfogta a kezét és megállította.

– De akkor neked nem marad semmi, ami védjen a hidegtől, ezt nem hagyhatom – mondta Lia, és Ő is levette a sálját, hogy áttegye Krisz nyakába. Krisz nem tiltakozott, szinte megbódult és elöntötte a melegség, ahogy megérezte Lia illatát a sálon. Behúzott nyakkal mosolyogva szippantott egyet a finom illatból.

– Ez jó ötlet volt, legalább úgy érzem majd, hogy egy kicsit az úton is velem vagy. Köszönöm, kedves vagy – mondta huncut mosollyal.

– Én köszönöm, hisz a tied sokkal melegebb. Köszönöm a finom teát és sütit is, legközelebb Én hívlak meg valamire. Vigyázz magadra és jelentkezz minél hamarabb! – odaértek az üzlethez, és elköszöntek. Az üzletben a vezető és a helyettes a pult előtt beszélgettek, amikor meglátták, hogy az ajtó előtt búcsúzkodnak. Ahogy Lia belépett a boltba kipirult arccal, szabadkozott, amiért egy órával tovább volt távol, mint ahogy azt előre jelezte, de már jöttek a kérdések.

– Ez nem az a fiatalember volt, aki a diákmunka-szövetkezettől keresett téged, még december végén? – kérdezte a főnökasszony cinkos mosollyal.

– De igen, Ő volt az – válaszolta Lia zavarban.

– Szóval nem is a munka miatt keresett, hanem mert udvarol neked? – kérdezte most már nevetve a főnökasszony.

– Az igazat megvallva, nem is dolgozik a diákmunka-szövetkezetnél, csak a számomat szerette volna megtudni, hogy találkozóra hívjon. – mondta Lia elpirulva.

– Nagyon talpraesett fiatalember, és úgy látom az Én öreg szememmel, hogy ez a helyes fiú tényleg a két szép szemedért jár ide – biztatásképpen megsimogatta Lia vállát. Ő csak annyit válaszolt mosolyogva „Remélem”

Lia este, ahogy indult hazafelé nyakába tette Kristóf sálját, és magába szívta arcvizének illatát, jóleső melegség járta át a szívét. Visszagondolva, hogy cseréltek sálat, hogy ne úgy tűnjön, mintha szerelmes zálogot adtak volna egymásnak, elmosolyodott. Milyen kedvesen mondta „legalább úgy érzem majd, hogy egy kicsit az úton is velem vagy”, amíg sétált hazafelé, beburkolózott Krisz illatával. A koliba érve ismét beszámolt a fejleményekről Nórikának, persze még most sem árulta el neki, hogy valójában már nem csak vonzónak tartja Kristófot és nagyon szeret vele lenni, hanem úgy érzi, kezd beleszeretni. Nórika persze, sokkal jobban ismerte barátnőjét annál, hogy ezt a cselt ne vegye észre, de hagyta, hadd bizonygassa, hogy csak barátok. Gondolta, előbb-utóbb úgy is kibújik a szög a zsákból. Addig ott lesz a szombati buli és remélte, hogy barátnője nyitni fog valaki felé. Már nagyon szerette volna, boldognak látni, fájt neki, hogy nem találja a magához illő párt.

Február 7. szombat Az évfolyam buli.

Lia és Nórika évfolyamán pótszilveszteri bulit szerveztek az egyetem közelében lévő Katlan nevű

bárban. Voltak játékos vetélkedők, svédasztalos kaja, ami persze elég hamar kifosztásra került, így a későn jövőkre is gondolva, tíz körül még rendeltek vagy tíz óriás pizzát. A zenei összeállításban mindenki talált kedvére valót, de mégis a retro blokknak volt legnagyobb sikere. A hely érdekességét a kialakítása adta. Ahogy bementek az emberek, egy nagy kör alakú teremben találták magukat, ahol körben kis beülős bokszok voltak, a bejárat két oldalán, majd tovább haladva italbár és szendvicsbár, és a kör bejárattal szemközti oldalán lefelé vezetett egy lépcső a tánctérre és a DJ-hez. Az egész valóban úgy festett, mint egy forrongó katlan, ahogy lent tomboltak a táncolók és cikáztak a fények.

Innen kapta a hely a nevét, és nagyon népszerű volt az egyetemisták körében.

Lia és Nórika szóltak a fiúknak, hogy mennek kicsit leülni és beszélgetni. Dani és Gábor először kiment egy cigire majd mentek a pulthoz, hogy kérjenek egy-egy üdítőt a lányoknak, maguknak pedig egy-egy sört. Ez idő alatt, a lányok csevegtek, Nórika rátért Gáborra. Látta, hogy próbál ráhajtani barátnőjére, de úgy vette észre, Lia nem igazán vevő rá.

– Mi a helyzet Gáborral, úgy látom, elég terelően viselkedsz vele. Van valami konkrét oka, vagy csak pusztán nem jön be neked?

– Jól látod, nem jön be, egyáltalán nem az én világom, ezt csak ő szeretné, na meg persze Apa. Az apjával barátok és üzletfelek. Apa szerint jóravaló és okos fiú, sokra viheti az apja cégében. Nem tudom mit lát benne, mi alapján gondolja, hogy hozzám való, mert az én véleményem meg sem kérdezte – mondta Lia. – Mesterkélt, jellemtelen és kétszínű alak. Minden mozdulatán és szaván látszik, hogy az apja hátszelével próbál érvényesülni.

– Akkor csak apád kedvéért udvariasságból táncoltál vele? – kérdezte Nórika, kételkedve abban, hogy jól hall.

– Hát valahogy úgy. Egyébként tudod, hogy nem is volt sok kedvem ehhez az egészhez, tök

mindegy hogy most ki áll velem szemben, amíg táncolunk – mondta Lia közömbösen.

– Bocs, de nem ismerek rád, ha nem csíped, minek pazarolod rá az idődet? Senki sem fog nyitni feléd, ha úgy tűnik, hogy együtt vagytok, Ő legalábbis ezt híreszteli – mondta bosszankodva.

– Hát pedig nem, semmi ilyesmiről nincs szó, de amint visszajönnek, tudatom vele. Ne ábrándozzon semmiről, s főleg ne terjesszen álhíreket, mert teljesen ki van zárva, hogy köztünk valaha is lehet valami. Nem is értem, Apa hogy képzelte?– mondta Lia határozottan.

– Na, ezt már szeretem, hírtelen nem ismertem rád. Nézd, már jönnek is, tied a pálya – mondta Nórika biztatva, hogy tegye helyre a dolgokat.

– Sziasztok, lányok, megjöttünk az italokkal – mondta Dani és letette az üdítőket Nórika és Lia elé, majd Ő és Gábor is leültek, kezükben egy-egy sörrel. Alig kortyoltak párat, mikor a DJ

romantikus lírai blokkra váltott. Nórika kézen fogta Danit és hívta táncolni. Gábor is próbálta invitálni Liát, de ő finoman tudtára adta, hogy szeretne megbeszélni vele valamit. Udvariasan megköszönte, hogy eddig kedves volt vele, de megkérte, hogy a figyelmét a későbbiekben fordítsa másokra, és főként mellőzze a kapcsolatukról szóló álhírek terjesztését. Gábor meglepődött Lia határozott fellépésén, váratlanul érte, hogy nem Ő irányít. Sértve érezte a büszkeségét, amiért visszautasította a közeledését, ezért szó nélkül otthagyta.

Lia ebből is leszűrte, milyen jellemtelen alak. Elgondolkodva kortyolgatta az italát, azon tűnődött, hogy kellene lelépni, hogy ne bántsa meg Nórikát és Danit. Ahogy őket figyelte, elmerengett, milyen boldog párt alkotnak. Már egy éve jártak és a mozdulatukon, a tekintetükön is látszott, hogy megtalálták egymásban az igazit. Örült barátnője boldogságának, úgy szerette, mintha a testvére lenne. Azt remélte egyszer majd vele is szembejön a mindent elsöprő igazi szerelem. Álmodozásából a telefonja hangjelzése zökkentette ki. Üzenetet kapott.

– Szia, királylány, hol vagy és mit csinálsz, remélem még nem aludtál?

– Szia, várom a hercegemet. J Éppen egy évfolyam bulin vagyok a barátaimmal – Lia arca valósággal felderült, hogy az unalom helyett Krisszel beszélgethet.

– Hogy-hogy várod a hercegedet, gondolom, ragadnak rád a fiúk, mint mézre a méhek – írta Krisz, közben mosolygott magában.

– Á, nehogy azt hidd, semmi komoly. És Te mit csinálsz, és merre jársz?

– Győrben vagyok, fekszem a hálófülkében. Filmet nézek, de elkalandoztam. Azon tűnődtem, vajon mit csinálhatsz.

– Aranyos vagy, hogy filmezés közben is gondolsz rám, és érdekes, miről szól?

– Az igazat megvallva, nem tudom, és nem is nagyon érdekel, ha veled beszélgethetek. J De hogy értetted, hogy „Á, nehogy azt hidd.” Gyönyörű vagy és okos, mindened megvan, ahol kell, mármint a domborulatokat illetően, olyan kisugárzásod van, hogy csak a vak nem látja milyen különleges vagy J

– ahogy ezt leírta, legszívesebben azt is megírta volna, hogy nem is kellene tovább várnia senkire, hisz itt van ő neki, csak észre kellene vennie, mennyire oda van érte.

– Még zavarba hozol, de nagyon kedves vagy, hogy ezt mondod – Lia szabályosan érezte, hogy elpirult, szinte lángolt az arca, úgy élvezte, hogy megint veszélyes vizekre eveztek a beszélgetésbe.

Azt várta, hogy valami konkrét utalást is tesz majd Krisz, arra vonatkozóan, hogy többet szeretne barátságnál.

– Egyszerűen van szemem, és szerintem vagyunk már olyan kapcsolatban, hogy lehetünk őszinték egymással, ilyen dolgokban is, vagy nem így látod?

– De igen, vagyunk, és örülök neki, hogy ilyen természetesen őszinte vagy velem. Nem is úgy értettem az előbb, hogy ne lennének körülöttem fiúk, csak nem olyan, akit én szeretnék. Ezért írtam, hogy várom a hercegem, elég válogatós vagyok – Lia továbbra is ebben az irányban tartotta a csevejt, várta a fejleményeket.

– Mióta beszélgetünk, hány srác próbálkozott, de őszintén! J

– Három. De hidd el, tiszta kiégés, amikor külsőleg jól néz ki, van stílusa, még táncolni is férfiasan tud, nem úgy, ahogy manapság az átlag, amitől hányingert kapok. Azután leülsz vele beszélgetni és nincs témája. Hiába egy évfolyamra járunk, a sulis dolgokról lehet velük beszélgetni, de azon felül csak a mayerkedés. Nekem ez nem kell.

– Szóval esélyt sem adsz nekik? J Lehet, hogy csak beijednek, amikor látják, hogy milyen temperamentumos erős egyéniség vagy, és csak így próbálnak felérni hozzád. Szóval csak esélyt kéne adni, és meglátod mi lesz, lehet, hogy később kibontakozik a dolog.

– Volt már rá példa, hogy adtam, de én igazi érzelmekre vágyom, ha nincs meg a szikra az elejétől, nincs értelme az egésznek. Sokszor úgy érzem a Marsról jöttem, hogy csak én lógok ki a sorból – kíváncsi volt, mi erről Krisz véleménye.

– Sokszor pont az a jó, ha kilógsz a sorból. Én is így vagyok ezzel, volt egy hosszabb kapcsolatom egy „csak valamilyennel”, és most már az igazira vágyom. Igazad van, hogy nem éred be az átlagossal, ha megtalálhatod azt is, aki igazán boldoggá tesz és legyél csak nyugodtan válogatós, mert egy különlegesen értékes ember vagy.

– Te olyan kedves vagy, mindig dicsérsz és biztatsz. Boldog lehet az a lány, aki egyszer a párod lesz – miközben ezt olvasta Kristóf, elkezdett zakatolni a szíve, s arra gondolt „Te vagy az a lány.”

majd olvasta tovább – De jó lenne, ha most itt lennél velem? Komolyan mondom, veled jobban tudok szívügyekről beszélni, mint a barátnőimmel, mert Te egy férfi szemével látod ugyanezeket a dolgokat, és úgy érzem, jobban megértesz, mint eddig bárki.