A sasnak szárnyán

Sue Peter Sieve

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

© Szita Ferencné

Borítókép: Ferenc Szita

undergroundkiado.hu

Borítóterv: Csávás Viktória csavasviki.grafika@gmail.com

1. A hosszú vágta

Négy lovas vágtat szélvészként, lovaik egy patkolt fekete csődör, és három patkolatlan foltos. Az elől vágtázó, gyors, jó mozgású, jó vérvonalú, gyönyörű mén. A másik három viszont kitartó, erős hátasló. A rézbőrű harcosok, akik megülik őket, igen szeretnék utolérni, remélt zsákmányaikat. A vidék, egyelőre még változatos, amott domb magasodik. Akit üldöznek a marhapásztorok ruháza-tát viseli, kivéve a sarkantyút. Az indián harcosok félmeztelenek, ijesztő hadiszínekben pompáznak, és vadul ordítanak, zizeg az íj, a vessző surrogva szeli a levegőt a menekülő után. A fekete ló csapzott, csupa tajték, a cowboy tudja bármily gyors a lova, nem bírja sokáig a megerőltető

vágtát, önmagáról nem is szólva.

Fájdalmai vannak, a hideg rázza…

Elérik a magaslatot, és a menekülőben tudatosul, hogy az előttük elterülő síkvidéken semmi esélyük a további menekülésre. Az indiánok nyilai játszva leterítik őket, azaz ŐT, hiszen pompás lovára fáj a foguk – igen jól jönne nekik ez a csődör. Harcolni sem tud már – elért ereje végére.

Cselekednie kell, most vagy soha! A vad rohanás egyszerre véget ér, – megállítja a mént. Lecsusszan a nyeregből – kezében puska. Szokatlanul hasas a fegyver, az is szokatlan, hogy csak a jobb kezével, karja erejével próbál célozni.

Ez kevés lesz – a puskát a nyeregkápára teszi, halk szavára az előbb még reszkető ló, oldalazva a dombhajlat felé fordítja a fegyver csövét – ejnye, ez így nem lesz jó. A lövéstől megriad a ló, és világgá fut.

Enyhe dübörgés hallatszik, s mind közelebbről jön a zaj – a fekete ló nyugodt. A hajlás, a szög, igen éles, így az üldözők egyenként érnek ki a domb mögül – szorosan egymás nyomában. A várakozó nem kapkod – megvárja, amíg mind kiérnek. Ellenfelei most meglátták – de cselekedni már késő.

A cowboy fegyvere felugat – gyors egymásután öt lövés dördül. Az indiánok holtan zuhannak le lovaikról, – ki véres fejjel, ki átlőtt mellkassal. Foltos lovaik, messze szaladnak ijedtükben.

A cowboy sűrű nyögések, nagy nehézségek árán próbálja eltenni a puskát, – miután áldozatai nem mozdulnak többé. Hihetetlen ez a fegyver, öt golyót repített ki töltés nélkül, valószínű még többet is tud, mert a tárja, majdnem tele van még. Végül is sikerül a művelet. A földön heverőkkel nem törődik, emléktárgyat – netán skalpot – nem gyűjt. Lovaikat is hagyja elkószálni.

A fekete mén azonban megnézi, élők-e még az indiánok. Vidám nyerítése, – amitől úgy fest, mintha vigyorogna – elárulja, hogy nem először vett részt effajta csetepatéban, és jobbára ők kerültek ki győztesen, hogy holtak a nemrég élők, arra a megjelenő keselyük a legmeggyőzőbb bizonyítékok. A fekete ló, hirtelen abbahagyja a vigyorgást – a keselyük is eltűnnek. A cowboy sikoltott – igen, sikoltott. Vagy talán, nem ő volt? De hiszen rajta kívül élő emberfia sincs itt!

Elterül a földön. Elájult? Lova nyomban mellette terem és kedvesen bökdösi, – nedves orrát a széles kalap alá dugva. A levegő, forró, mozdulatlan, megtelve elektromossággal – közeledő nagy vihar előjeleként. Az állat szőre égnek áll, egy pillanatra úgy tűnik, enged vad ösztöneinek – elfut.

Megrázza magát, és újra lovasát élesztgeti. Bátor állat, már akkor bizonyította, amikor gazdája a hátáról lövöldözött – úgy állt ott, mint egy sziklakő. A cowboy nem ájult el – felül lova hátára, miközben széles kalapja alól, mint esőcseppek peregnek alá a sós könnyek. Ló és lovasa sokáig állnak egy helyben. Talán várnak valakire, valamire?

Az idő még nem hajlott estébe, de az ég kelet felől erősen szürkül. A lovas imbolyog a nyeregben

– a zabla laza, de az okos állat tudja, mit kell tennie. Orrával a levegőbe szimatol, ösztönei vezetik, amint elindul óvatosan, harmonikusan mozogva – vigyázva csomagjára. Amerre haladnak fény és világosság van, úgy hat mintha az ég peremén lovagolnának.

2. A farmon

Collins felváltja az őrt – máris unottan ásít. Nicolas szerint – minden csendes, még a levegő sem mozdul. Az óvatosság azonban itt a főszempont – egyenlő az élettel. Belátja és tudja ezt itt mindenki,

– voltak párszor szorult helyzetben. Körülnéz, megrázza bozontos üstökét. A francba! – morogja Az eget, kémleli. Mi baja lehet vele? Felhő sincs rajta, rekkenő meleg van. A ház tetején áll őrt, ami egyenes – csapóajtón keresztül jutott ki. Az építmény akár egy erőd! Vaskos gerendaház, többszintes, az emeletekre lehet menekülni támadás esetén, falépcsőkön, amiket maguk után felhúznak. Az ellenség, csak nagy véráldozatok árán, tudná bevenni. A farm hatalmas területét magas cölöpkerítés védi, több kapu is van, ahol a külső területeken megtermelt gabonát, zöldséget, behordják, vagy az állatokat hajtják be a legelőről. Faanyagot a délre eső végtelen erdőség, vadon adja, néha eljárnak vadászni – de nem mernek messzire kalandozni. A cölöpkerítésen belül karámok, gabonatárolók, istállók, kisebb-nagyobb házak, közös étkezőhelyiség konyhával, stb. – helyezkedik el.

Férfiak, nők, családok gyerekekkel élnek itt. A föld kiváló, a friss vizet a széles patak szállítja.

Lentről beszédfoszlányok, kacagás és gyerekzsivaj hangjai jutnak el az őrhöz. Kelet felől az ég rohamosan szürkül, a nap eltűnik, dél-délnyugat felől sárga és vörös szint ölt.

A földekről sietnek be a dolgozók – gyalog, lóval, megrakott szekér tetején. Az állatok egyre nyugtalanabbak. Az őr jelére megerősítik a karámokat, istállókat, a szülők aggódva, kiabálják haza a gyerekeiket. Közeleg a vihar, méghozzá a legrosszabb fajtájú. Collins is egyre nyugtalanabb, ismeri ezt a pusztító szélvihart, ami tölcséralakban fut, száguld a földeken, és magával ragad, elsöpör mindent, ami az útjába esik. A földek felé néz és – káromkodik. Szerencse, hogy a termés háromnegyedét leszedték.

Csak el ne, ragadjon mindent – morogja. Isten irgalmazzon nekünk – fohászkodik. Az utolsó szekér is beért, a kapuk bezárultak.

A farmon élőknek illetve a gazdának, sok marhája volt. A nyár elején hajtották el őket hatan, –

Matthias vezetésével. Négy társuk, már visszatért. A gazda és Matthias, kitérővel jönnek. Collins arcán gúnyos fintor lesz jelen, – nem kedveli a gazdával lévő férfit.

Bőrkabátos férfiak jelennek meg a többi szinten, a párkányokon – az őr társai. Üdvözlik egymást, hangosan kiabálva.

– Hé, Edd! Vesd le a gúnyádat, legalább ma zuhanyozz le, úgyis utálod a vizet.

– Tóbias csukd be a szád elég nagy, huzat lesz, nemsokára…

– Edd, menj fel Collins helyére ott víz nélkül is, kiviszi a szél a bogarakat belőled. – hahaha –

Harsány röhögés kíséri az ugratásokat.

A keleti égbolton megjelenő látomás, véget vet a jókedvnek. Az emberek egymás szavába vágva kiáltoznak, majd döbbenten, szájtátva elhallgatnak – szívüket jeges rémület markolja. Miért? A keleti égbolt szinte teljesen sötét, csupán egy vékony csíkban maradt világos, azaz narancsszínű. Ebben tűnt fel a látomás, a félelmetes, óriási lény…

Hosszú lábait harmonikusan mozgatva ügetett. Sörénye úszott, a narancsszínű levegőégben.

Nagy kör alakú valami van fölötte, mellette. Az emberek keresztet vetnek – ilyet még soha nem láttak. Riasztani is elfelejtenek – megbénítja őket a látvány. Az égi lény, vagy ló, futása lassul, eltűnik az, ami körülötte volt, sőt a lény maga is egy időre…

Amikor ismét feltűnik kisebb lesz, egyre kisebb – majd a látomás – ellobban akár a gyertya lángja.

Collins hangjára riadnak fel – Edd ide – gyorsan! Tóbias azonnal menj le, és két lovat nyergelj fel.

– Miért? – kérdezi Tóbias – Kilovagolunk – hangzik a rövid válasz Collinstól.

– Most?! Mindjárt itt a vihar és…

– Ne a pofád járjon, hanem a lábad és a kezed!

– Parancsára Uram, – morogja Tóbias.

– Azonnal lemegyek én is, – jelenti ki Collins.

– Hová a bánatba mennél! Meg akarsz dögleni? – kérdezi lihegve, Edd – aki most ért fel a tetőre.

Nyögések veszik körül őket, mintha rég meghalt emberek lelkeit kínoznák a pokolban…

– Nincs időm vitázni gyáva férgekkel! – ordítja, Collins Odakünn sebesült van, nem hagyhatjuk a sorsára! Ha valaki erre jár és a kapunk előtt, patkol el, senki se mossa le rólunk a gyávaság bélyegét!

Félrelöki, Edd-t – aki fiatal, jóképű, szőke üstökű legény, és aki most éppen nagyon dühös, hogy gyávának titulálták.

Tóbias, lenn harcol a lovakkal. Collins, káromkodva próbál felülni az egyikre. – Átkozott, gyáva dögök! Fele annyira lennétek bátrak, mint az a ló odakünn a vihar küszöbén.

A kísértetekkel terhes csendbe, mint egy ébresztés, belekondul a keleti kapunál lévő kolomp.

Röviden, de tisztán…

Collins, máris a keleti kapu felé lohol, – Tóbias, és néhány lovász, elvezetik a nyugtalan lovakat.

Collins, kinéz a nagykapun lévő kémlelőn és nem, hisz a szemének – megdörzsöli, de ugyanazt látja.

A kapu előtt poros, űzött fekete ló áll, hátán egy ember fekszik keresztben. Collins, résnyire nyitja a kaput. A ló, azonnal befut egy bizonyos ház elé, ahol aggódó emberek veszik le hátáról, a csomagját – ájult, vagy holt embert. A mén szomorúan felnyerít, majd remegő inakkal, az elé az ajtó elé fekszik, ahol gazdája eltűnt. Collins, egyik ámulatból, a másikba esik – Ki, vagy mi, szólaltatta meg a kolompot? Honnan tudta ez az oktalan állat, hogy ebben a házban lakik a gyógyító – akit messze földön, a legjobbnak tartanak. Ámulva és csodálva szemléli az okos, de roppant kimerült –

gazdájához nagyon ragaszkodó lovat. Csúnya, kapzsi gondolat ver tanyát a bozontos üstökben – ezt a lovat az isten is neki teremtette. Ha a gazdája elpatkol, vagy már el is patkolt – csak nehogy a ló is vele pusztuljon. Az első heves szélroham megjön, csaknem ledönti a lábáról, ez egy kicsit észhez téríti.

Odalép a lóhoz, nyergéről leveszi a poros takarót, és ráteríti. A kimerült állat nem törődik vele, a takaró elég súlyos.

Az ajtó előtt, talán védve lesz a vihar elől. Az őrök lejöttek a tetőről – káromkodtak, a szél minduntalan fel akarja dönteni őket, vagy a földre lapítani. Fölösleges őrködni, ilyen időben még maga az ördög is elbújik. Az emberek mind behúzódtak a házakba, az állatok künn, riadtan összebújtak, hogy egymást védve vészeljék át az orkánt. A szél a síkvidéken rohanva, beleakadt minden stabil építménybe. A gyógyító háza nyögött és jajgatott, de recsegés, ropogás nem hallatszik, az erős rönkök jól megépítve, állják a tomboló szél dühét. Vaksötét lett odabenn, lámpát gyújtanak és

a sebesültet egy fa priccsre, fektetik.

Van-e benne még élet? – kérdezik az arcok egymásra nézve. Nem nyúlnak hozzá, – várnak. Az ajtón kisvártatva belép egy magas, szikár nő, haja már ősz, bőre vörösen fénylik a lámpák fényében.

– Meleg vizet! – parancsolja halkan, de ellentmondást nem tűrő hangon. Az emberek kisietnek.

A sebesülthöz ér, vért nem lát a ruháján, igaz nagyrészt bőrből van, és az alatt lehet, hogy már elvérzett. Megpróbálja levenni a széles kalapot, ami eltakarja a férfi arcát, nem megy – makacsul ragaszkodó. Erősen oda van béklyózva az álla alá – most nem ér rá ilyesmivel bíbelődni. A lámpák fényében acélkés villan, elvágva a bőrszíjat, ugyanakkor felhasítja a vastag marhabőr mellényt a sebesült mellén. Vászon szakadása, majd egy halk, meglepett sikoly hangzik. A ruháktól megszabadított felsőtest pőrén, és kacéran bukkan elő.

Az ősz hajú asszony úgy bámul rá, mintha valami borzasztó felfedezést tett volna, és semmi esély az ott fekvő ember számára. Az ajtó kivágódik, és a nő sietve takarja be a sebesültet. Kezei rajta maradnak, – érzi, amint süti akár a tűz, a másik teste.

– Hideg vizet! – a csodálkozó, döbbent arcokat látva, felkiált.

– Mit bámultok! Süketek vagytok? Bess, jöjjön ide, másra nincs szükségem. Kifelé!!! – emeli meg a hangját. A férfiak, és nők bosszúsan, de távoznak.

Az ajtót bevágták maguk mögött, a huzattól, a széles cowboy kalap a padlóra esik. Az ősz asszony meglepetése rövid, sietve keresni kezdi a sebesülés helyét.

Az ajtó nyílik, belép rajta Bess – megkönnyebbülten sóhajt, és a belépő után belülről rátolja a riglit az ajtóra.

Bess fiatal, félénk, fekete nő. Távozásai után az ajtó mindig bezáródik és csak halk kopogására, nyílik ki ismét. Bess, amint segített levetkőztetni a sebesültet és megfürdetni a hideg vízben, többször is elhűlve lesett az ősz asszonyra, de ő hallgatott, csupán első távozása előtt érte utol az asszony hangja.

– Nem szabad megtudniuk – Bess bólintott, hogy megértette.

A konyhában, a folyosón, az emberek minduntalan megállítják és kíváncsian érdeklődnek az idevetődött idegen felől. Bess mindenkivel türelmes, válaszol, amire szabad, közben elvégzi, amivel megbízták.

– Elpatkolt? – Nem – Megmarad? – Talán – Hol sebesült meg?

– A vállán – Golyó? – Nyíl

Az nem komoly, majd én kihúzom, az mégis férfimunka – mondja egy férfihang. Bess megáll – a nyíl beletörött a vállába, nagyon magas láza van, elég későn került ide – mondja csendesen, és továbbmegy. A seblázzal nem lehet viccelni, azt csak Polly asszony tudja gyógyítani. A férfiak közül sokan az indián asszonynak köszönhetik az életük.

A szél erejét hatalmas víztömeg lezúdulása töri meg kissé. Künn ömlik az eső. Tornádótól hálaistennek, nem kell már tartani. Az emberek bóbiskolnak, dohányoznak, isznak. Elfoglalják magukat, csak páran küzdenek a viharral, és az állatokkal. Collins, odakinn bújik meg a nagy ház és egy toldalék találkozásában, bőrruháját tépi a szél. Amit figyel, amiért vállalja a megpróbáltatást az

nem messze áll tőle. A fekete ló a széllökések alatt feküdt, amint esni kezdett lerázta a takarót, felállt, megvetette a lábát. Most mintegy varázsütésre megremegett, és a füleit felcsapta akár egy kutya. Collins csak bámulta, ő semmit sem hall, amióta meglátta ezt a lovat csak egyet, akar… – az idegen odabenn elpatkol, és akkor nélküle elpusztulna, de ő nem engedi – szinte beleszeretett.

Az állat megmozdult – lassan poroszkálva az ablakokhoz megy, sorban mindnél megállva, mintha hallgatózna. Tétovázás nélkül kiválasztja a neki tetszőt, és ott megáll.

A vihar már rég elvonul, éjszaka van, de annál az ablaknál – ott áll, a mén. Collins hiába szólongatja, hiába visz oda vizet, szénát, csak az odabentről kiszűrődő hangokat lesi – nem mozdul.

Éjfél is elmúlt, mire otthagyta. Hajnalra a ház, és az egész farm életre kelt. A sok állatot el kellett látni, a földekre is ki kellett menni, hogy felmérjék a károkat. Collins gyűrött ábrázattal, torzonborz szakállal lépett ki az ajtón elsőnek.

Figyeljük meg őt, írjuk le milyen külsőre – kb. 170 cm magas, és vagy 70 kg lehet, nem kövér, nem sovány. Mozdulatai magabiztosak. Életkorát nehéz megsaccolni bozontos haja, és borostája, idősebbnek mutatja – 30-40 év körüli lehet. Ruházata nagyrészt bőrből van, marha és más állatoké keverve. Kalap egészíti ki öltözetét. Apró ravasz, barna szemével, rögtön a lovat kutatja. Az azonmód ott áll, ahol az éjjel, de az edényekből eltűnt a víz, az eleség. A férfi úgy megörül ennek, mint az első

bálozó lány a táncba vitelnek. Megragadja az edényeket és eltűnik velük, olyan hangosan csörömpölve, ahogy csak lehet. Miután megtöltötte őket ugyanígy tért vissza, a lóhoz. A zajkeltés nem volt véletlen – Collins azt akarja, hogy a csődör figyeljen rá, és kövesse. Ahogy leteszi terheit, azonnal odajárul, beléjük szagol, elégedetten bólogat, majd a férfira nézve felnyerít de, úgy mintha vigyorogna. A lovászok épp most lépnek ki az ajtón. – Hű az anyját! Fenemód jókedvű ez a paci –

elsőre látják. Körülveszi a hat férfi, egyre szűkítve a kört…

– Mit akartok vele? – kérdi Collins őket – ruházatuk hasonló a cowboyokéhoz

– A többi ló közé visszük – veti oda a Bob nevezetű.

Collins nem szól semmit – figyel. A ló is figyel, miközben orrát, beledugja a friss széna közé. Az embereket, egészen közel engedi magához – gyanús.

– Azt ajánlom, vigyázzatok vele, – figyelmezteti őket.

Kezes bárány ez Coll – mondja egyikük, aki magabiztosan ragadja meg a kantárt. Abban a pillanatban ledönti a lábáról a ló fejmozdulata, a többieket az oldala, és a fara.

Villámgyorsan mozog, nem rúg, nem harap. A lovászok káromkodva tápászkodnak fel. Collins vigyorog – de csak addig, amíg ádáz, mindenre elszánt ábrázatukat meg nem látja. Az állat –

nyugodtnak látszik. A lovászok – egyre ingerültebbek lesznek. Az első jelenetet, több követi. Az emberek, hiába próbálnak különböző fortélyokat. A fekete mén játszadozik, és látni tetszik neki – a végén, komolyan küzdeni kezd. Collins, megelégeli a dolgot. – Állj! Mindenki menjen a dolgára, ma nem fogtok unatkozni. A lovászok nehezen engedelmeskednek, ám a férfi szava, és tekintélye súlyos.

– Oké Coll, most elmegyünk de, hamarosan móresre tanítjuk ezt a dögöt.

Collins is indulóban van, megy a fiúk után, hogy felnyergelje a lovát és kimenjen a földekre.

Patadobogást hall maga mögött – előbb ügetőt, majd gyorsulót. Hátranéz – meghűl benne a vér. A fekete ló, egyenesen feléjük rohan – mintha megvadult volna. Hosszú sörénye lobog a futástól, a fejét rázza, olyan hangosan nyerít, hogy majd bele süketülnek. Collins tudja, most hiba lenne futni, irányt változtatni, mert a ló követi és eltapossa.

– Fiúk, vigyázzatok! – üvölti. Ő maga áll, és arra vár, a közelébe érjen az állat. Lábai már csaknem

elrugaszkodnak, hogy oldalra vetődjön, ám közvetlenül előtte lefékez – büszkén felveti a fejét.

Felnyerít, de úgy, hogy az első fogai kint vannak – vigyorog. Mire ő, és a lovászok felocsúdnak, a mén, már visszaügetett a harmadik ablak elé. Amint kiszitkozódták magukat, Collins ezt kérdezi. –

Melyik szobában helyezték el a sebesültet? Pont abba, ahol az a dög áll – sziszegte a mexikói Rodriguez és az öklét, rázza – majd elindul, a karám felé döngő léptekkel.

Na, megállj te fekete dög! Igazán gyűlölte most, de nem a lovat, hanem azt az embert, aki a harmadik ablak mögötti szobában, küzd az életéért. Az állat legutóbbi viselkedése megdöbbentette.

Kísértetiesen hasonló dolgokat művel, valaki másnak is, a lova. Collins azt az embert ki nem állhatja

– keze ökölbe szorul, fogait csikorgatva indul, napi dolgai után.

3. A sebesült

A szoba egyszerűségét szentképek, egy feszület, és kézimunkák teszik meghitté, otthonossá.

Mécses világít az éjjeli szekrénykén, a hófehér ágyneművel borított széles ágyban fekszik, a sebesült.

Bal válla bekötözve, arca nagyon sápadt, de olyan szép, hogy a szentképen látható madonna megirigyelhetné – vonzza a tekintetet. Fekete színű, dús haja, hosszan kígyózva pihen a párnán.

Mozdulatlan – alszik, vagy eszméletlen. Faja – fehér. Halk suttogást vagy inkább motyogást hallani, –

nem a betegtől származik. – Ó, Uram add, hogy magához térjen, ha csak rövid időre is – legalább azt tudjam meg kicsoda, és honnan jött. Névtelenül temessük el, mint egy állatot? – a hang elnémul Bess, a fiatal néger nő, az ágyhoz lép – figyel. A sebesült dobálja magát. Már megint kezdődik –

nyögi Bess – a sírás, könyörgés, ami üvöltéssé fajul. Szerencsére eddig csak nappal tette, az emberek nem figyeltek fel rá, – most éjszaka van – hogyan hallgattassa el. Bess a kezeit tördelve gondolkodott

– a csendben úgy hatott, akár a puskalövés. Felkeltse Polly anyót? – éppen indulni akart, amikor megszólalt…

– Kérem, adjon innom, nagyon szomjas vagyok – a hangja halk, bársonyos, jó hallani. A sebesült őt nézi, tekintete tiszta – magánál van. Eszébe jut a gyógyító utasítása – az asztalhoz megy, és az ott levő bögrébe fehér színű folyadékot, tölt. Sietve tér vissza, az ágyhoz.

– Kérem, ne mozogjon, majd én, megitatom – hadarja. Bess ügyesen felemeli a beteg fejét és szájához tartva az ivóedényt, lassan megitatja.

– Tej – suttogja az, miközben feje újra a párnán pihen. Mi történt velem? – kérdi Bess-re nézve. A néger nő, megszerette beteget most, hogy az, magához tért érezte megérte a harcot, a fáradtságot, az ápolása. Ő, nem kezelte lenézően, mint más fehér bőrű – főleg a nők.

– Megsebesült a vállán, éppen az utolsó percben érkezett ide.

– A vállamon? Bal válla felé fordítja el szép fejét.

– Igen, nyílvessző volt benne, beletörve, bizonyára…

– Hol vagyok? – kérdi belekapva a másik szavába

– Egy farmon, a mexikói határtól északra – hangzik el a válasz.

– A határtól mennyire?

– Azt én nem tudom, kérem!

– Mióta vagyok itt?

– Holnap lesz egy hete, alig volt magánál, kész csoda, hogy…

A beteg felkönyököl – a takarója lecsúszik, meglátja pőre mellét. A szép arcon, most először látni, ijedtséget.

– Úristen! Mi történt velem? Elvesztem! – sikoltja

– Nyugodjon meg, kérem, senki sem tudja, hogy Ön, nem férfi – mondja a néger nő, és szelíd erőszakkal visszanyomja az ágyra.

– Senki, de hát a ruháim – biztosan észrevették.

– Nyugalom, csak ketten tudjuk az igazat…

Az ajtón ekkor halkan, kopognak. Polly – az indián asszony, lép be rajta. Éles a hallása, a szobája mellettük van felébredt, a hangos szavakra. – Mi történt? – kérdi

– Magához tért, – mondja Bess örvendezve.

– Éppen ideje volt lányom – a beteghez lép, leül az ágya mellé egy székre. – Hogy érzed magad?

– Hányan tudják, hogy nő vagyok? – hangzik élesen a kérdés Az idős asszony felnevet – hangja egészen mély, de kedves. – Csak én, és Bess – állítja. Az a szerencséd, hogy hozzám kerülnek a sebesültek, és addig, amíg én, nem látom őket, senki sem mer hozzájuk nyúlni. A szépséged kivételes, rögtön megértettem miért az álruha. Az a nő, aki mutatós, ezen a környéken komoly veszélyek, elé néz ha, nincs aki, megvédje, de az olyan, mint Te, csak széthúzást és halált hozna. A ruháidat rendbe hozattam, bármikor felöltheted őket sőt, követelem, hogy férfiruhába járj.

Meg tudod-e védeni magad az, más kérdés. Persze, ha gondolod nővé is, válhatsz – elküldök valakit az apádért, vagy a férjedért…

– Meg tudom védeni magam, különben sem maradok sokáig – vág a szavába a beteg.

– Fogalmam sincs mit követtél el, üldöz-e valaki, de abban biztos lehetsz egyelőre, itt maradsz a seggeden, csak akkor mehetsz el, ha megengedem.

Az indián asszony bátran állta a fiatal, és nagyon szép fehér nő ellenséges pillantását, míg végül a hatalmas zöld szempár, szégyenkezve és megzabolázva bújt meg, a hosszú, fekete szempillák mögé.

Polly, nem haragudott meg rá, első pillantásra megdöbbentette a szépsége, most pedig erős egyénisége. A szívébe zárta, csak akkor veti ki onnan ha… – De nem, ez lehetetlen – az ő fia – eh, badarság! A lányhoz fordul, aki szemét lehunyva fekszik.

– Pihenj, ha szomjas vagy, csak tejet igyál. Holnap, én készítek számodra ennivalót, remélem, elfogadod – most aludj.

Feláll, az ajtóhoz indul, amint megfogja a kilincset, és ki akar lépni, egy halk hang utoléri.

– Köszönöm

4. A találkozás

A két lovas poroszkál, négy málhás ló követi őket egymáshoz fűzve. A táj változatos – dimbes-dombos. Az egyik lovas idős férfi, haja színe eredetileg szőke, mára inkább őszes, de még mindig tömött, sűrű. Szálas, vállas férfiú, borostás arca mindig vidám, most is valami kópéság jutott az eszébe, útitársának el is kezdi mesélni. Ő, egy fiatalember – nemigen örül ennek, de nem szól rá idős társára – kedvesen mosolyog. Bőrruhában van akár az idősebb, és vonásai sokban hasonlítanak rá, de mintha ez csak véletlen lenne. Bőre napbarnított – enyhén vöröses színezetű – félhosszú fekete haját, hátrafelé fésüli, és széles hajpánttal szorítja le. Sombrerója izmos hátán pihen. Magas, erőteljes, sötétszemű férfi.

Elérik az előttük terpeszkedő dombot – a fiatalabb, megállítja lovát.

– Ez a magaslat alkalmasnak látszik arra, hogy körülnézzek – mondja – azzal leugrik foltos farú hátasáról.

Hosszú ugrásokkal közelíti meg a dombot, felkapaszkodik a tetejére – sokáig kémleli az elébe táruló tájat. Óvatosan, hogy őt magát, ne lássa meg senki. Odalenn az idősebb csendben vár, megszokta már fiatalabb társa elővigyázatosságát – valamikor régen ő is, jobban vigyázott az életére.

Ma már kényelmesebb lehet, hiszen van, aki fiatalabb, az ő vére. Múlik az idő, majd a fekete hajú férfi alakja felbukkan a domb lejtőjén – bal karját felemeli és széles ívben balra, int. Társa a lovakkal együtt behúzódik, a magaslatot körülvevő sűrűbe. Miután így megértették egymást, a fiatalabb visszamegy a dombtetőre, lehasal – figyeli a közeledő lovasokat. Rövid idő elteltével már tudja, –

indiánok.

Ez a terület, a csejenek, vadászmezőihez tartozik, nyilván közülük valók – de amíg ezt nem tudja biztosan, rejtve marad. Tizenöt harcos, kitűnően fel vannak fegyverezve – mindnél van kétcsövű

puska. Kifestve nincsenek – hadiösvényen tehát nem járnak – így nehéz megállapítani melyik törzshöz tartoznak.

Többségük hosszú, fekete haját varkocsba kötve viseli – színes bőrpánttal, leszorítva – de nem ékesítik tollakkal. Ruházatuk szarvasbőrből készült rojtos ing, és „leging” – azaz hosszú lábszárvédő.

Lovaik, nagyon hasonlatosak a leselkedőéhez. A közelébe értek, – meg tudja különböztetni, az arcokat. Az idősebb férfi előkészítette a puskákat, ha harcra kerülne sor. A domb felé les – hallja a lovas csapatot. Mire vár Matthias?

Mint válasz a kérdésre – a tetőn felmagasodik a fiatalabb alakja. Két karját a magasba emelve, üdvözlő mozdulatokat tesz. A lódobogás megszűnik – megkönnyebbült sóhaj száll el az ősz férfiú ajkáról – kivezeti a lovakat a sűrűből, úgy várja társát.

Aki, hol csúszva, hol ugorva igyekszik lejutni a magasból. Mire az indián csapat előtűnik, már rajta ül a lován – méltóságteljesen.

A vörös bőrű harcosok, libasorban – egymás után – közelednek. Körülveszik kettejüket, egy kiválik közülük jelezve – ő, a vezetőjük. Némán szemlélik egymást egy ideig, végül az indián szólal meg.

– Ez a terület a csejeneké! Mi jogon háborítják vadászmezőink nyugalmát? Angol-indián keveréknyelven beszél, igen meglepődik a tisztán csengő csejenne szavakon.

– Testvéreim biztosan tudom, nem járnak hadiösvényen, szívesen fogadják a békés utazókat.

– A békés utazót átengedjük területünkön.

– A társam, és jómagam a csejenek főfalujába tartunk – a Vizek-völgyébe. Fehér Bölényhez igyekszünk – mondja az idősebb.

A harcos alaposan megbámulja őket, majd kezével üdvözlő mozdulatot tesz – amit a vele szemben lévő két férfi, viszonoz.

– Szürke Farkas és fia régen jártak köztünk – főnökünk már nem él.

– A nagyfőnök meghalt? Hogyan történt?

A dakoták nagy nemzetségébe tartozunk mi is, a páni kutyák mégis ránk fenték a fogukat.

Testvérháború dúlt nemrég, amelyben maga Fehér Bölény is elesett.

– Mi okozta ezt az esztelen háborút? – kis csend – Úgy mondd Ki! A sápadt arcú hajadon, aki szépségével megzavarta a férfiak eszét.

– Egy nő? – nocsak, Ilyet se hallottam még…

– A történet hosszú, testvéreim kövessenek, majd a faluban új főnökünk – elmondja. Alaposan meg fognak lepődni.

A csapat vezetője előrelovagolt. A harcosok között a két férfi, akiket furdal a kíváncsiság – de szó nélkül lovagolnak.

A terep változik, patakok rohannak, források bugyognak, a növényzet sűrű, buja, a levegőben édes, fűszeres, illatkavalkád. A Vizek-völgye – az idősebb és a fiatal jövevények jólesőn legeltetik szemüket a gyönyörű tájon. A csapat nem áll meg – folytatják útjukat. Az őrök jelezték jöttüket, a falu lakóinak – természetesen a hozzá nem értő füleknek, ezek hallhatatlanok. A főfalu apraja, nagyja előkerül, körülveszik őket. Az idősebbek szeretettel köszöntik a korban hozzájuk illő vendéget, és kíváncsian lestek a vele lévő fiatal, jóképű férfira. Igen, van köztük, aki emlékezik még rá, de akkor még fiú volt. Úgy nevezték el, – Sólyom. Most azonban magas, és büszke akár a Sas.

Szép Nap él? – kérdezi egy ősz hajú nő, megfogva Szürke Farkas karját.

– Él, jó egészségnek örvend – nyugodj meg.

A viszontlátás öröme, a szeretet, vette körül őket, és velük mozgott, ahogy a falu belseje felé haladtak. Rengeteg bölény tipi áll, a legnagyobb, legdíszesebb a varázslóé, valamint a törzsfőnöké. A főnöki sastollas sátor, üresen tátong. A körülöttük mozgó kör varázsütésre szétnyílt – a két vendég, alig hisz a szemének.

A varázsló – Tüzes Villám egy ősz öregember, és egy fiatalember áll velük szemben, kiknek láttára melegség tölti el a szívüket. Az ifjú, immár férfi, alaposan megváltozott – látni nagy tisztelet övezi – ezért nem ropogtathatják meg a csontjait, pedig megérdemelné az alapos verést is.

Hosszú, dús haja aranyszőke színű, arca kissé ovális, de a férfias vonások markáns, határozott jellemre utalnak. Erőt sugárzó bikanyakon ül-e roppant megnyerő fej – igen jóképű, jó ránézni.

Megbizsergeti, az asszonynépet. Szürke a szeme, akár az idős, fehér férfié, vonásaik azonban mások.

Tovább nézegetve őt, egészen elalélnak a nők. Magas, karcsú alakján, fehérre cserzett bőrruha feszül. Keskeny csípőjét, vérvörös színű sál öleli körül öv gyanánt. Belőle, egy furcsa kétfejű sast ábrázoló tőr markolata kandikál ki, valamint kedvenc vadászkése. Napszínű haját, hasonló sállal

regulázza meg. Nyakában calumet, – orvosságos zacskó – s egy hatalmas medvekarmokból, fogakból készült nyaklánc lóg. Ahogy mozdul, szinte szétfeszül rajta a ruha – olyan izmos. Szürke szeme, villan az érkezőkre. A varázsló szól…

– Szürke Farkas testvére, a csejen népnek. Szeretetünket elnyerte, hiszen neki adtuk legszebb virágunkat – aki remélem, jó egészségnek örvend, húgomat – Szép Napot. Testvérem, mindig bátor férfinak mutatkozott, és vérzett a szívünk, amikor elhagyta népünket. Fiait – mi, Csejenek képezhettük ki. Az utik – név nélküliek – jó nevelést kaptak. Az egyikük éppen egy válságos időben, megmentőnk lett – megbosszulta főnökünk halálát. Gyilkosa egy perccel sem élte túl, ezért hálánk jeléül megválasztottuk őt, hadi-főnökünknek. Ha elhozza a szent agyagot, és azt a két skalpot, vagy viselőit, akiket meg kell büntetnünk…

Szürke Farkas, nem törődve a törzsi etikettel közbevág, – hangja kissé, indulatos. – Ha teljesíti a törzs akaratát, megszerzi a szent agyagot, akkor a kisebbik fiam, a nagy, csejen törzs feje lesz?

Megmondom őszintén, nem örülnék ennek, más terveim voltak vele.

Az eleddig nyájas varázsló vén arcán előtörőben az indulatok.

A szőkés-ősz ember úgy érzi, hogy elvettek tőle valakit – mintha tőrt szúrtak volna a szívébe.

A szőke indián arca, akár a kő, – de a lelke, háborog. Erőt vesz magán – jobbját, felemeli. A leendő főnök szólni kíván…

A varázslóban benne reked, a parázs felelet.

– Az apám, a fivérem, kiváló férfiak, tudják a jövő néha ködös, mégis mindig az történik, ami meg van írva. Most menjetek, beszélgessetek, örvendjetek a falu népével, falatozzatok.

Később mi is beszélünk. Jelezte – részéről vége, a kötött beszélgetésnek – mindenki azt csinál, amit akar.

A málhás lovakról ajándékok kerülnek elő, mindenki kap valamit, aki köszönti őket – ez a nép, hálás minden apróságért, sokkal többet adnak vissza ők. Ami szem-szájnak ingere, eléjük hordják, és kérdeznek. Nagyon kíváncsiak rájuk, mire elfáradnak a beszédben, öreg este lesz. A szőke indián átkíséri őket az ő, szállására. A hadi-főnöknek kijáró díszes sátorba – csodás fegyvergyűjtemény díszíti. Bár meleg van, hamarosan tűz ég odabenn, köré ülve megvilágítja arcukat. Az apa, mint kiderült mindkettejüké, azonnal levetkőzi az indián tartózkodást.

– Fivéred, és jómagam már lemondtunk rólad, az anyád, drága hitvesem, éltette bennünk a reményt. Öt keserves éve, nem látta senki, Cliff Robsont – csend lesz.

A szőke indián, alias Cliff Robson – beszélni kezd. Hangja mély, rekedtes. Kedves rokonai tudják, nem beteg, nincs megfázva, ilyen és kész mióta beszélni tud, bár ha visszagondolnak már az -oázása-is, ilyen volt.

– Tudom apám, hogy magyarázattal tartozom – ígérem rövid, leszek. Öt éve történt, hogy a farmunkat túl kicsinek, levegőtlennek éreztem, hogy nem bírom tovább elviselni anyám, nagy-nagy szeretetét, és a többi asszony féltését, magamutogatását. Ha tovább ott maradok, megfulladok vagy szoknyát húzok, mert senki sem nézett férfinak. Tanulni vágytam, világot látni, megvédeni saját magam, nem a ti árnyékotokban vagy szoknyák mögé bújva.

– Hiszen uti-ból, férfivá váltál, nevet szereztél magadnak – emlékezteti az apja.

– Milyen nevet! Hiúz! – kiálltja indulatosan

– Miért? A hiúz, nagyon ügyes vadász, és igen ravasz állat – jelenti ki Matthias.

– A Sólyom, azért jobb nála nem, bátyám?

– Elég ebből! – szól apjuk

– Elszöktem – a ti, szemetekben. Pedig egyszerűen csak elmentem, hogy igazi férfi váljon belőlem.

Bejártam északot, ahol rettenetes a hideg, rengeteg a hó, hatalmas medvék halásszák a lazacot. A Szikláshegység grizlijei, óriások! A fehér emberek valódi életét is megismertem. Megtanultam írni, olvasni, számolni, még otthon, a farmunkon. Kártyázni, csalni, hazudni, a pénzt szórni és látni az arcukon az arany – már szóban is – említésének hatalmát, pedig tőlük. Valósággal elbűvöli őket, bármit megtesznek érte – szó szerint. A nők, a szerelmet pénzért, aranyért, osztogatták. A fehér embert hazugnak, ostobának, prérifarkasnak néztem. Vissza akartam térni a becsületes, vörös bőrű

emberekhez, testvéreinkhez. Utam során egy ifjúba botlottam, aki korban velem egyidős. Fehér, nála becsületesebbet, igaz barátot, nem hord a föld a hátán. Hamar összebarátkoztunk, együtt vadásztunk, elmeséltem az életem, azt is mit szándékozom tenni. Invitált, előbb vendégeskedjem egy ideig náluk, ismerjem meg a családját. Az ismeretség, igen furcsán kezdődött, legkedvesebb családtagjával, a szemük fényével – a hangja elcsuklik, az arca elsápad – Az apa, jobbjával meg akarja ragadni a fia karját – de az, eltolja magától.

– Apám nem tudsz segíteni rajtam, bármennyire is szeretnél. A szám szomjazza a csókját, a szívem érte dobban. Annyira szeretem, majd belehalok…

– Kiről beszélsz, fiam?

– A világ legszebb, sápadt arcú hajadonáról – motyogja az.

– Úgy! Miféle némberről fecsegsz már te is, csak nem arról, aki miatt a pánik, a csejenekre törtek? – kérdezi az idősebb fiú

– Némber!? – kiáltja haragosan Két kezével a torkának, esik, de végül csak a ruháját ragadja meg.

Egészen közel húzza magához – úgy suttogja. – Válogasd meg a szavaid bátyám, ne merészeld így nevezni – különben! Sokan irigyek rá, a nők közül, azok mondhatják. A csejenek, pánik, meg tanulták tisztelni őt!

Elengedi az idősebbet – aki tátott szájjal bámulja. Az apa is nézi fia, feldúlt arcát, megérzi a szenvedélyt, a mindent felemésztő vágyat, amit csak a hőn kívánt nő tudna imádsággá szelídíteni.

Vajon ő is, így nézhetett ki, valamikor régen?

Amikor meglátva egy szép csejen lány arcát, kecses, karcsú alakját – elhagyva a fehérek világát, addigi életét – megbolondította egy érzés? Hisz az a bájos, ártatlan arc, azok a formás idomok, azért lettek teremtve, hogy megbolondítsák a férfiembert. Némberek? Hát igen, gyönyörű szép, illatos, kívánatos boszorkányok.

– Merre van, az a lány? Szeretném megismerni, – mondta ki, hirtelen elhatározással.

– Azt én is szeretném tudni! Egyesek szerint meghalt, akárcsak két fivére, de én nem hiszem, mert érezném. Tudom él, megtalálom, ha a világ végéig is kell mennem érte és – jaj, neki. Azoknak is, akik szívét megmérgezték irányomban.

– Fiam, nem ismerek rád! Szép férfi vagy, minden nőt megkaphatsz. Miért akarsz olyas valakit, aki nem szeret viszont? Ha üldözöd a szerelmeddel, végleg elutasít, meggyűlöl.

– Apám nem tudod milyen az a lány! Férfinadrágba bújtatott, zöld szemű démon…

– Na, de hát…

Halk, mély kacagás – Fiúk között nőtt föl hatodik gyereknek, fiúnak nevelték őt is. Sokáig abban a tudatban élt, ugyanolyan, mint amazok. Ügyességben, tán még túl is szárnyalja őket.

– Nanana…

– De, tényleg! Ez nem elfogultság, – majd meglátjátok. A természet kitolt vele, ritka szépséggel ajándékozta meg, amiről persze a kisasszony, tudomást sem akar venni, – nem óhajt élni vele.

Megszokta a férfiak, egyenrangúak vele. Fütyül, a szép szavakra. Az udvarlásra pofon, vagy golyó a válasza, és sohasem akar férjhez menni!

– Fiam, az a nő igen makrancos.

– Egyenlőre, amíg össze nem akad egy igazi férfival – velem. Megtanítom neki kinek, kell szoknyát hordani, és ki jogosult a nadrág viselésére – morogja, ökölbe szorított kézzel.

– Fiam, fogadj el egy jó tanácsot öreg apádtól. A férfi a fej, a nyak, pedig a nő, csak arra fordulhat a fej, amerre a nyak engedi. Teljesen mindegy, ki hordja a nadrágot.

Sőt, megmerem kockáztatni, hogy a nők – persze, átvitt értelembe – ők, dirigálnak. A fiúk –

érdeklődve néznek rá, az apjukra.