Ilyen az élet

Felénk

Wettelbalch Henrik

2020

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Első rész: A kincs

I. fejezet

Mikor legutóbb a szentmártoni kertben jártam, vagy ezerféle virág illatozott a vidéken. Tavasz volt, apró korai réti vadvirágok bontogatták szirmaikat mindenfelé. De ami akkoriban is a legmeghatározóbb volt mind közül, amelyet az enyhe tavaszi szellő eljuttatott még a láthatárt szegélyező éledező erdők közelébe is, az az éppen elvirágzó körték, és a virágozni készülő vagy már virágba borult almafák enyhe, finom virágillata volt. Talán csak a fák sokasága, talán az épp szerencsés időjárás miatt, de mégis ezt lehetett a legjobban érzékelni. Hiába nyíltak mindenfelé vadvirágok, pipitérek, pitypangok, ezek mégsem voltak kivehetők az egészből. Hacsak nem hajolt le közéjük az ember, vagy hempergett meg a frissen nőtt zöld fűben, mint valamely játékos házőrző, vagy habókos vándor, aki a nyugat-zalai peremvidékeken óhajtotta elmúlatni szabadságát. Vagy diák lévén tavaszi szünetét, így húsvét előtt nem sokkal.

Akkoriban még állt az ősi kúriaudvarban a régi helyére felhúzott új épület, és körül a boroskamra, a fáskamra és egy nyári konyha. Valamikor ilyesmi állhatott itt, néhány elsárgult fotográfia tanúsága szerint is, mielőtt még azokban a vöröses időkben kimondatott volna a halálos ítélet a vidékre. Persze akkoriban is olyasmi indokokkal, mint nem sokkal azután, hogy utoljára jártam volna ott. Legalábbis ezt beszélték.

Mikor azonban egy ugyanolyan áprilisi hétvégén, mint az utolsó ott jártamkor, Bonifác közeledett az új kúria felé, az ember még csak erről a korábbi, huszadik század közepe környéki rombolásról tudott, a későbbiről senkinek még csak fogalma sem volt.

Közeledett az este, hát Bonifác úgy gondolta, betér felköszönteni jó barátját, gyermekkori ismerősét a negyvenedik születésnapja alkalmából. Ő lakott ott, illetve járt sokat haza. Mert igazán csak itt érezte otthon magát, annak ellenére, hogy munkahelye miatt egy nem messzi kisvárosban volt kénytelen ideje java részét eltölteni. Bonifác ugyan még mindig ugyanott, egy közeli faluban lakott, mint kisiskolásként, és ahonnan Imre is ide költözött. De nem ejtették a fejére, egy másik jó ismerőse hozta el idáig autóval, mint sofőr, hogy ő maga ihasson egy-egy pohárkával.

Saját maga is hozott egy palack olcsó bort, egy bornak való használt ajándéktáskában, amelyet valamely áruházban vásárolt a minap, de ő is tisztában volt vele, hogy ez csak jelképes ajándék. Ez a palack majd az idők végezetéig ott fog állni felbontatlanul a boroskamrában, meg fog savanyodni, ecetesedni, mert vélhetően soha nem nyitja meg majd senki. Mert nagyságrendekkel jobb bor állt ott hordószám. Kitűnő fehérborok. Minimum két, de volt, hogy három-négy fajta, a közeli Muravidék szőlőiből sajtolva. Sárgamuskotály, chardonnay, tramini, rajnai rizling általában, néha furmint vagy fehér burgundi. Minden vendéget ezekkel kínált meg a ház ura. Nem szenvedhette ugyanis, ha nála bárkinek is lőre minőséget kell fogyasztania. Bár saját maga sokszor hangoztatta jókedvében, vagy egy-egy baráti társaság összejövetelekor, hogy a pincében sorakozó bontatlan palackok megecetesedett nedűiből csak valamely nagyon kelletlen vendégnek fog talán egyszer majd tölteni, erre, úgy hiszem, végül sohasem került sor.

Már nem is nagyon kerülhetett többé.

Ahogy Bonifác a naplementében odaért a tornáchoz, fellépdelt a lépcsőn, s a kétszárnyú tölgyajtón réz oroszlánok fogai közt függő kopogtatóhoz nyúlt. De hiába, harmadszori dörömbölésére sem felelt senki. Még egy apróbb neszt sem hallott odabentről, nemhogy Imre gyors lépteinek zaját, ahogy szinte minden vendég elé, mosollyal az arcán sietett ajtót nyitni. Még ki sem szokott nyílni az

ajtó, már hallani lehetett harsány köszöntését: általában napszakhoz illően, de néha pont ellenkezőleg, hogy tovább ferdítse a komolyságot, és előhozza inkább a jókedvet, a tréfát.

Negyedszerre már benyitott, mert meglepetésére az ajtó nyitva volt. Ugyanis jórészt zárva szokott lenni, még akkor is, ha a háziúr odabent a konyhában tett-vett, vagy a könyvtárban dolgozott valamin, mert azokat külön ajtó választotta el a tornácról nyíló előtértől. Már tíz évvel azelőtt, amikor telkeket vásárolt a környéken, és az egyikre ide felhúzatta az épületeket, akkor sem ártott az óvatosság a magyar vidéket mindenütt járó besurranó tolvajok miatt. Akiknek ugyan errefelé tíz éve, de azelőtt is hosszú ideje a nyomát sem látták, mégis mindenhonnan ez harsogott már a kilencvenes évek óta. Abban az egyben persze igaza volt a rendfenntartó fegyveres erőknek, a biztosítóknak, de még a médiának is, hogy a legjobb, ha kulcsra van zárva minden. Mert az talán megelőzi a bajt.