Kenesei Anna

Utazás Indiába - önmagam felé

Naplóregény

2020

Borítóterv: Szabó Gyöngyvér

Minden jog fenntartva!

C32 éves vagyok, munkanélküli és hajléktalan. Vagyis valami olyasmi. És három nap múlva

indulok Indiába, hogy részt vegyek egy egyhónapos jógatanári képzésen, amit csak úgy tudtam finanszírozni, hogy az összes spórolt pénzemet és a családom által küldött pénzt is felhasználtam.

Amikor huszonkét évesen kikerültem a Külkerről, nem gondoltam volna, hogy 10 év múlva még bárki segítségére fogok szorulni pénzügyileg. Minden annyira jól indult: a gyakorlati helyem a banknál, az első igazi munkám egy középvállalatnál Budapesten és végül egy pénzügyi elemzői pozíció egy amerikai pénzintézet magyar ágánál. Senki nem gondolta volna, hogy fél év múlva menekülni fogok körömcipőstül a Bank Centerből, hogy elköltözzek egy isten háta mögötti holland faluba au-pairnek. Pedig pont így történt, és bár az elmúlt években sokszor végiggondoltam, hogy vajon jó döntés volt-e otthagyni Budapestet, az országomat és az egész addigi életemet, a kalandokat amiken végigmentem cseppet sem bánom.

Két hónappal ezelőtt vesztettem el a munkám, szociális munkásként dolgoztam Amszterdam Piros Lámpás negyedében, ami körülbelül a huszadik munkahelyem volt mióta kiköltöztem. Még akkor is, ha elvileg nem kellene beleszámolnom a diákmunkáimat Amszterdamban, de a McDonald's-os hússütés vagy az éjjeli árupakolás nélkül nem lennék az, aki ma vagyok. Szóval nem tartom tisztességesnek átsiklani a kisebb munkák felett sem.

Az állásaim között és mellett próbáltam megtalálni magam, azt hogy ki is vagyok valójában és mit akarok az élettől, de egyelőre még nem jöttem rá. Viszont a nagy keresésben egy ultrahangos vizsgálat után tudatták velem egy szimpla májusi napon pár héttel ezelőtt, hogy találtak egy

tumort a májamban és hogy mielőbb egy CT vizsgálatra kellene mennem, hogy pontosan meg tudják mondani mit is látnak.

Napokat töltöttem el az ultrahangos fotóim nézegetésével, elolvastam számtalan cikket a témában, és rettegve vártam a CT eredményt. A viszgálatra a szüleim vittek el, mert Magyarországon csináltattam végül, aminek a fő oka az, hogy nem bízom a holland orvosokban.

Főleg azért, mert egy hónappal a tumor-nap előtt a holland háziorvosom hazaküldött azzal, hogy a hasfájásom valószínűleg a stressznek köszönhető. Az ultrahangos orvos kinevetett, hogy minek mentem el a vizsgálatra és szinte kidobott a vizsgálóból. Szóval megkezdődött a szokásos találgatás wikipedia segítségével: Gyomorrontás vagy az is lehet, hogy kipisiltem egy vesekövet, bár azt nem látták az ultrahangon. De nyugodjak meg, biztosan minden rendben van. A holland ultrahangon a májamat sem nézték meg rendesen, így fordulhatott elő, hogy a kevesebb technnikával felszerelt vidéki magyar kórházban egy tízperces vizsgálat után megmondták, miért is fáj a hasam már hónapok óta.

A CT eredménye visszajött, és feltehetőleg egy FNH nevű jóindulatú gócról van szó, ami kis nem rákosodhat el. De még hatvan évvel a felfedezése óta sem tudják pontosan megmondani, hogy mitől is alakul ki. Elképzelhető, hogy a fogamzásgátlóktól, amiket 14 éven keresztül szedtem, vagy a már meglévő genetikai májproblémáimtól. Vagy esetleg a cigitől, amit 14 éves korom óta szívtam hébe-hóba, először csak azért, hogy nagyobbnak tűnjek, aztán utána már a nikotin utáni vágy miatt. Csatlakoztam egy Facebook-os FNH klubhoz, ahol hozzám hasonló fiatal nők vannak ugyanezzel a problémával. És nem életvezetési tanácsokat adunk egymásnak, hanem

megbeszéljük, hogy kik a legjobb szakemberek ma Magyarországon, vagy hogy mit kellene ennni vagy tenni, hogy kevésbé fájjon a májunk. Még ha hivatalosan a májunk nem is fájhat.

De nem akarom, hogy ez a könyv úgy tűnjön, mintha csak erről szólna, mert bár sokkolt a hír, és végigsírtam életem első CT vizsgálatát, de így egy pár héttel később hálás vagyok azért, hogy ez a kis góc a két májlebenyem között rávilágított arra, hogy teljesen mindegy, hogy mit dolgozom vagy hogy hol élek. A lényeg az, hogy élek, és ezért minden nap hálásnak kellene lennem.

De sajnos mi emberek nem úgy vagyunk összerakva, hogy ezt meg is tudjuk valósítani, és mindig csak többet és többet akarunk.

Valószínűleg ezért akartam mindenféle papírt megszerezni és az első diplomám után csináltam még két másikat is az amszterdami egyetemen. Ennek ellenére Brazil fazonokat csináltam egy évig egy hollandiai gyantázóban miközben próbáltam megvalósítani saját magamat.

Ez az önmegvalósítás arról szólt, hogy elkezdtem egy vállalkozást, és a hobbimat, ami a Tarot kártyák elemzése és horoszkópkészítés, próbáltam pénzzé váltani. Sajnos sikertelenül, ezért jutottam odáig, hogy idén áprilisban kénytelen voltam felmondani az albérletemet, és átköltözni a nővéremék padlásszobájába egy holland faluban, hogy kicsit összeszedjem magam anyagilag. (A szociális munkásság sem teszi az embert gazdaggá, de még csak megélni is nehéz belőle...)

Mindezen spórolási erőfeszítések ellenére a hitelkártyámat a maximumig használtam fel, és minden egyes alkalommal, amikor pénzt kell kiadnom bármire is zokogok belül, hogy miért tanultam meg a tücsök szerepét La Fontaine meséjéből, és miért is nem álltam be a sorba és lettem én is egy buzgó hangya.

Pedig erre lettem nevelve. Mármint a hangyaságra. A gimnáziumban kitűnő tanuló, nyelvvizsgák sorban egymás után, zeneiskolai fellépések, tanulmányi versenyek és a többi.

Aztán valami történt 15 éves koromban azon kívül, hogy elvesztettem a hitem a dolgok rendezettségében és abban, hogy feltétlenül csak az iskolára kell koncentrálni. Szembeszálltam az osztályfőnökömmel, aki mindazt a konzervatív értékrendet képviselte számomra, amitől menekülni próbáltam, és az iskolaév közepén osztályt váltottam. A mai napig felbukkan az osztályfőnököm és a tesitanár a rémálmaiban. A tesitanár, aki nem tudta volna teljesíteni a Cooper-tesztet, és az ofő, aki próbált lelkileg terrorizálni.

Az osztálytársaimnak azt mondták, hogy megbolondultam és pszichiátriai kezelésre szorulok, míg az igazság az volt, hogy egyszerűen csak levegőre vágytam és szabadságra. De ezt senki nem kérdezte meg tőlem, és a volt osztálytársaim, akikkel egészen addig öt és fél évet jártunk egy osztályba, soha sem kérdezték meg tőlem, hogy mi is történt valójában. Én is csak évekkel később jöttem rá, hogy a felnőttek játszmáinak az áldozatává váltam. Egyszerű és mindennapos vidéki iskolai történet.

Magam sem tudom hogyan, de továbbra is jó eredményeket produkáltam, pedig számos iskolai napot töltöttem lógással – vagy ahogy inkább én nevezném – kreatív erőgyűjtéssel a folyóparton.

Azt gondoltam, hogy ha már amúgy is kitaszított és kirekesztett tanuló lettem, akkor minek is erőltessem meg magam a jótanuló szerep eljátszásával...

Az akkori barátnőm szöges ellentéte volt az addigi barátnőimnek, és boldogan jött velem mindenhová: sétálni, buliba és vásárolni. Tőle kaptam életem első tangáját és erotikus könyvét. Ő

tanított meg arra, hogyan sminkeljem a szememet, és hogyan jussak ki az őrzött iskolakapun úgy, hogy a portások még segítsenek is nekünk kinyitni az ajtót. Vele jártuk a kis békés megyei város utcáit iskolaidőben, és ez a fajta lopott szabadság beleégett az emlékezetembe, és azóta sem tudok egy helyben megmaradni, és keresem a kapukat, amiken átmehetek, hogy kevésbé érezzem magam bezárva.

Szóval nem szorultam pszichiátriai kezelésre, bár tény, hogy a szüleim elvittek pszichológushoz, aki megállapította, hogy kamaszkori krízisben szenvedek, és a szüleimnek néha csak fel kellene pofoznia. Szóval találtunk egy másik pszichológust, aki azt mondta egy alkalom után, hogy én igazából nem találom a helyem a női szerepben, és menjek el az egyik hétvégi tanfolyamára ami már akkor a 2000-es évek elején több százezer forint volt.

A kamaszkoromat és a maradék gimis éveket tehát különösebb segítség nélkül éltem át, sajnos a szüleimnek sem volt támasza, csak az a vigasz, hogy egyszer majd a kisebbik lányuk is felnő,

mielőtt még megölné magát vagy forradalmat robbantana ki valahol.

Évekig állatorvosnak készültem, majd a helyi állatorvos mondta, hogy készüljek fel arra, hogy tehenek végbelében kell majd turkálnom. És sikerült neki egy öt perc alatt lebeszélnie az állatorvosi egyetemről. A zeneiskolában a tanáraim szerették volna, ha zenével megyek tovább, de én akkorra már pénzt akartam keresni, és az elég gyorsan átjött, hogy zenetanárként ez nem lesz olyan egyszerű. Úgyhogy eldöntöttem, hogy a pénzre fogok fókuszálni és jelentkeztem a Külkerre, hogy minél előbb kikerülhessek a munkaerőpiacra, amit akkoriban még valamiféle kincsesbányának képzeltem el. Azt hittem, hogy a diplomámmal majd egyenes út vezet a legjobb munkahelyre, ahol majd tárt karokkal várnak és ömlik majd hozzám a pénz.

A Külkert végigszenvedtem, az emberek nagy részét sznobnak és idegesítőnek láttam, a maradék pedig egy csapat furcsa ember volt, akiknek inkább az ELTE bölcsészkarán lett volna a helyük. Ők lettek a barátaim, akikkel együtt éltük túl a főiskolát és akik ugyan hozzám hasonlóan nagy tervekkel mentek a Külkerre de aztán elég gyorsan kiábrándultak a valóságból.

Minden csalódás ellenére nem adtam fel azt a tervemet, hogy sok pénzt keressek. A pénz a bankban az akkori viszonyokhoz képest valóban ömlött hozzám, de ez gyorsan el is ment tőlem, mert az irodai frusztrációmat elbuliztam és elvásároltam. Úgyhogy a bankkártyám hitelkerete mindig mínuszban volt sajnos. (Remélem ezt egyszer majd kinövöm.)

És hát ki az, aki a pénzügyi válság kialakulásának kezdetén, amikor már tudni lehetett, hogy munkahelyek tömkelege fog megszűnnni felmond? Nyilvánvalóan olyasvalaki, aki nem teljesen tud ésszerű döntéseket hozni, és aki sajnos tíz évvel később is hasonlóan hirtelen lép egyik káoszból a másikba.

Így jöttem ki Hollandiába a nővéremet követve, aki mindig a szöges ellentétem volt a kiszámított döntéseivel, külföldi ösztöndíjaival és magabiztos nyugodtságával. Ezért tudtam mindig rátámaszkodni, ha bajba kerültem, és ő volt az is, aki kirángatott a banki életem fogságából és egy borítékolható alkoholizmus elől. Ő az, aki mióta megszülettem a példaképem, és aki szerencsére mindig ott van, még akkor is, ha néha több száz vagy több ezer kilométer választ el minket egymástól.

Az első családnál pár hónapot voltam, mert verték a gyerekeket és az egyértelműen diszfunkcionális párkapcsolatuk frusztrációját rajtam próbálták levezetni napi szinten. Vagyis rajtam és a gyerekeken, akikért nem voltam túlságosan oda, de kihívtam a szülőkre a gyerekvédelmet mielőtt még elköltöztem volna. Úgy éreztem ezzel tartoztam a gyerekeknek meg magamnak is. A másik családomat a játszótéren szedtem össze, és náluk találtam annyi időt és lelki békét, hogy eldöntöttem, hogy újra tanulni fogok. Így iratkoztam be egy évvel később az Amszterdami Egyetem Szociológia mesterszakára, ami mellett volt hogy két munkám is volt, hogy meg tudjak élni. De végigcsináltam, mint ahogyan egy másik diplomát is szereztem, miközben az életem szétesőben volt egy izraeli szerelem miatt, ami vagyis inkább aki miatt Tel Avivba is kiköltöztem. Azalatt a pár hónap alatt jöttem rá, hogy hiába szeretünk valakit, ha egyszerűen nem

vagyunk kompatibilisek egymással, és minden egyes éjjel, mikor egy-egy tel avivi padon találtam magam elmélkedni az élet értelméről, egyre távolabb kerültem életem első igazi szerelmétől, aki bár gyermeteg volt, de legalább nem pszichopata. Tehát egyértelműen fejlődtem a párválasztás területén is, lassan de biztosan.

Szóval öt évvel ezelőtt, mikor az izraeli költözés és amszterdami élet helyett ismét a szüleim házában találtam magam, azt hittem összeomlott a világ. Közel a harminchoz három diplomával és egy teljesen üres bankszámlával (de egy húszezer eurós diákhitellel) sajnáltam magam hónapokig, miközben legbelül élveztem a gondtalan gyereklétet a szüleim közelében. Ez volt az a fordulópont, amikor azt éreztem, hogy ennél már nem lehet mélyebbre süllyedni.

(De az idei év megmutatta, hogy lehet.)

Hazárdíroztam a sorssal, és minden egyes európai nagyvárosba elküldtem az önéletrajzomat különböző állásokra. De az univerzum úgy gondolta, hogy még kicsit vissza kell térnem Hollandiába, mert még nem volt elég az ott töltött öt év. Tehát újra visszakerültem a választott hazámba és így jutottam oda, ahol most vagyok négy év elteltével.

Pár napon belül utazunk én és a májtumorom egy indiai jógatanári képzésre pénztelenül, hivatalosan is munka nélküliként és hajléktalanul (mert a cuccaim nagy része négy különböző

címen vannak Hollandián belül). De legalább már megtanultam, hogy mindig lehet mélyebbre kerülni, és igenis hálásnak kell lenni azért, amink van.

Még van hátra két nap az utazásig, de a táskámat már egy hete bepakoltam. Az a túrazsák, amit közel 18 éve vettem még gimis koromban, amikor azt terveztem, hogy az akkori barátommal majd kéktúrázni fogunk, évekig állt a szüleim padlásán. Tavaly hoztam el először Hollandiába, amikor -szintén életemben először – sátorozni indultam egy észak-hollandiai fesztiválra. A sátorozás azzal végződött, hogy összevesztünk a barátnőmmel, akivel mentünk, mert én nem viseltem jól az éjszakai 13 fokot a sátorban. Ő szerinte viszont én borzasztóan negatívvá váltam, és rám sem ismer, mert amikor megismert, szinte napsugár voltam (idézet tőle) és mindenki életébe boldogságot tudtam vinni. Persze arra már nem volt sem időm sem energiám, hogy kifejtsem neki, nincs pénzem és hiába dolgozom közel 25 órát a szépségszalonban különböző

színű szőröket gyantázva naphosszat a három diplomámmal, mégsem tudok talpra állni, mert a vállalkozásom nem úgy megy, mint ahogy azt terveztem. És persze – bár lehet hogy másnak ez álommunka – számomra a pokol, és nehéz mosolyognom hozzá. Persze eljöhettem volna előbb, ha kifizetek nekik ezer eurót, amit elvileg rámköltöttek a háromhetes tanfolyam alatt. Mikor bekerültem erre az állásra, apukám megjegyezte, hogy végül is Rod Stewart is dolgozott hullamosóként is, szóval ki tudja, hogy mikor robban be az én életembe is a siker. De már nem a gyantázóasztal mellett, az biztos.

A lényeg, hogy most a Himalájában jól fog jönni a szinte sosem használt túrazsákom, mert a gurulós bőröndnek nem sok hasznát venném a hegyekben. Meg igazából a gurulós bőröndjeimben az életem egy része van becsomagolva a barátom, Mark albérletének a padlásán.

Mivel július van, ezért optimistán nyári ruhákat pakoltam be a jóga cuccaim mellé, aztán szomorúan konstatáltam tegnap este, hogy mivel a monszun beköszönt (egészen pontosan akkor, amikor én elindulok Amszterdamból India felé) ezért éjjel akár 10 fokig is lemehet a hőmérséklet.

Ez azt jelenti, hogy a mindig esős Hollandiában 30 fok közeli lesz az időjárás, várhatóan egész júliusban, én pedig Indiában fogok fagyoskodni és az esőt nézni ahelyett, hogy napoznék. Nem mintha lenne időm napozni a heti hatnapos elfoglaltság alatt. De igazából fogalmam sincs, hogy milyen lehet a monszun, még úgy sem, hogy Hollandiában edződtem, ahol már elég korán megtanultam, hogy még ha randira megyek sem tudok nagyon csinos ruhát felvvenni, mert bármikor sor kerülhet egy lánccserére, vagy egy defektes biciklikerékre és persze az eső

általában mindig ezen alkalmakkor szakad, mintha dészából öntenék. Úgyhogy azt is megfigyeltem, hogy még akkor is, ha az embernek teljesen száraz az orra, a hidegebb időben biztos, hogy akkor fog lecsöppenni, mikor valami helyes fickó mellett kell leláncolni a biciklit.

Ennyit az eleganciáról a hollandiai életemben.

Szóval ma még átpakolom a ruháimat, és teszek be melegebb ruhákat biztos ami biztos.

Végülis a holland nyarakon hozzászoktam, hogy pizsamában és zokniban alszom. Persze az is annyira tipikus, hogy ahogy kihúzom a lábam az országból, rögtön jó idő van.

Ma reggel ideiglenesen búcsút vettem a barátomtól, akivel egy hónapig nem látjuk egymást.

De mikor visszajövök, akkor rögtön elmegyünk egy hétre valahová, annak ellenére, hogy nekem

nincs pénzem. De valami olcsó és meleg helyre, hogy együtt legyünk és kiheverjem a monszunt.

És amit szégyellek, hogy valószínűleg ő fizeti majd ki, mint ahogy felajánlotta már korábban.

Hihetetlen, hogy mindig önálló és feminista nőnek tartottam magam, akinek nem kell semmi segítség. Mindig tanul az ember. Idén legalábbis rengeteget, mert kénytelen vagyok segítséget elfogadni mindenkitől, aki körülöttem van.

Szeptembertől összeköltözünk egy kis lakásba, aminek az albérleti díját ki fogom tudni fizetni még úgy is, hogy csak félállást vállalok, hogy mellette próbálkozhassak még a vállalkozásommal.

Szóval látom a fényt az alagút végén, bár annak már kevésbé örülök, hogy a helyi kórház közelében fogunk lakni, mert megrémít a tudat, hogy mikor visszajövök, várnak rám a vizsgálatok hogy kiderítsék mi is a bajom valójában.

A táskámban van kb. ötváltásnyi jógatréning ruha, egy nyári papucs (Crocs amit nem a reklám kedvéért osztok meg, de annyira csúnya és mégis évek óta hodom, mert a legkényelmesebb nagy sétákhoz) és egy magasabb szárú tornacipő. A könyvek számát megpróbáltam háromra szűkíteni, így tudom elvinni magammal a Bhagavad Gita-t és egy Hatha Jóga könyvet. Az e-könyvolvasómon pedig újonnan letöltött regények sorakoznak Indiáról. Megpróbáltam tegnap este még letölteni G.

Hajnóczy Rózsa Bengáli tüzét is e-könyv formátumban, de sajnos nem sikerült. Gyerekkorom egyik nagy kedvence volt, és szerettem volna ha végigkísér az első indiai utam alatt. Állítólag igazából Rózsa férje, Germanus Gyula írta a könyvet, amit el tudok hinni, mert valóban az ő

könyveihez hasonló stílusban íródott. De mindenesetre szép gesztus volt a részéről, hogy átengedte a felesége számára a lehetőséget, hogy a halála után a nevével legyen fémjelezve egy könyv. Vagy pedig a lelkiismerete bántotta, mert Rózsa elég érdekes körülmények között halt meg, miközben férje egy vidéki házban múlatta az időt a fiatalabb asszisztensével, aki később a felesége lett.

Megmaradt a fejemben egy történet a könyvből egy indiai férfiról és egy nagyon szép dán nőről, akik ugyan Európában találkoztak, de a nő teljesen beleolvadt az indiai kultúrába és ezzel pont azt a báját vesztette el, ami miatt a férfi beleszeretett. Az európaisága, a ruhái és a szokásai mind-mind hozzátartoztak a tulajdonságokhoz, amik miatt a férje őt választotta.

A lényeg, hogy a Bengáli Tűz megvan otthon szüleimnél, és alig várom hogy augusztusban újraolvassam.

A spanyol vagyis katalán barátommal már több mint egy éve együtt vagyunk, tavaly botlottunk egymásba egy internetes társkeresőn. Azóta csak egyszer voltunk külön ennyi ideig, amikor ő

Indonéziába ment nyaralni tavaly nyáron. De akkor még nem volt annyira szoros a kapcsolatunk és bár nehéz volt kivárni a három hetet hogy újra viszontlássuk egymást, nem volt lehetetlen.

Most azért más. Az elmúlt egy évben annyi mindenen keresztülmentünk együtt, hogy ez 5 évre is elég lett volna. Kezdve a munkahelyi nehézségeimmel és egészségügyi problémáimmal, illetve az ő szorongásaival és az egyik legjobb barátjának a pár hónappal ezelőtti diagnózisával, miszerint

áttétes rákja van és egész életében kezelésekre fog szorulni. Mióta Kris Carr-t ismerem, azóta hiszek abban, hogy nincs olyan hogy gyógyíthatalan. De ehhez nyilván sok mindent kell tennie az embernek, mint ahogyan ő is speciális diétába kezdett és eldöntötte hogy csak azért is meggyógyul. De a párom barátja a daganatai ellenére is húst eszik fánkkal és sajnos nem úgy tűnik, hogy ezen szeretne változtatni. Pedig az ő daganatai is lassú növésűek, és ha változtatna az életmódján, azzal még több esélyt adhatna magának egy teljes értékű életre. De mihelyst ezt leírom, már haragszom is magamra, hogy ilyen könnyen ítélkezem valakinek a döntéseiről.

Viszonylag könnyen beszélek mások problémájáról, amikor benne van az ember az adott helyzetben, már sokkal nehezebb tisztán látni és ésszerű döntéseket hozni.

De mindenesetre elképzelhető, hogy nekem ez a módszerem arra, hogy feldolgozzam azt, hogy egy velem egyidős srácnak áttétes daganatai vannak a testében. Mert azzal, hogy meg vagyok győződve arról, hogy az egészséges táplálkozással hatalmasat változtathatunk az életünkön, valamilyen szinten a homokba dugom a fejem. Nehéz ennyi idősen szembenézni a saját halandóságunkkal. Egy másik barátnőmnek agytumora van, még nincs 40 éves. Úgyhogy azon gondolkoztam, hogy miért is van ez, hogy itt vagyunk fiatalon, a harrmincas éveinkben és rendszeresen arrról beszélünk, hogy ki milyen kezelésekre jár és milyen gyógyszert szed. Ez abszolút nem normális... És sajnos ezek a dolgok nem teszik boldogabbá az életem, pedig már évek óta keresem a boldogságot, de olyan, mintha mindig kisiklana a kezeim közül.

És akkor még bele sem gondoltam abba, hogy a klímaváltozás itt van a nyakunkon, a politikusok meg még mindig ott vannak leragadva hogy a nacionalizmust erősítsék az emberekben ahelyett, hogy globális megoldásokon gondolkozzanak.

Nem véletlen, hogy szorongok, ha ennyi minden jár a fejemben, ami miatt aggódni lehet. A barátommal már alig várjuk, hogy kicsit normalizálódjon az életünk és stabilabbnak érezzük magunkat. Bár ő nehezen lehetne még ennél is stabilabb, rendkívül nyugodt és megfontolt személyiség, határozatlan idejű szerződése van egy cégnél és kiszámított élete. Az ellentétem.

Egyedül a katalán események tudták őt kihozni a sodrából, mert félt attól, hogy valóban elszakad a katalán régió, de a spanyol kormány viselkedése is felháborította. Szóval ő középen áll – mindig mindenben, amivel néha megőrjít, mert én meg szeretek beleállni egy konfliktusba, ha szükséges és Svájc sosem volt a kedvenc országom a hűvös semlegességével. Mindenesetre a foci világbajnokság alatt nem drukkol Spanyolországnak, mint ahogy a barátai sem. Sem a katalánok, sem a baszkok. Mielőtt találkoztam volna vele, nem gondoltam volna, hogy ekkora ellentétek feszülnek ebben a gyönyörű mediterrán országban. Bár Izraelről is nehéz elképzelni, hogy folyamatosan háborúban van, amikor annyira szép és valóban kánaánnak tűnik – ha az ember nem olvasssa a híreket és csak humuszt eszik naphosszat a tengerparti éttermekben.

Tegnap este is már a nővéreméknél aludtam, mert ők közelebb laknak a reptérhez, mint Mark

és hogy minden cuccomat összeszedhessek, a maradékot pedig elvitethessem Markkal. Az egész napom mosással és pakolással telt, meg azzal, hogy mindenkit felhívtam, akivel ma már nem tudtam volna beszélni a római reptérről, ahol már hat órája várok az indiai gépre.

Szóval tegnap estére rendeltem pizzát, hogy megünnepelhessük együtt az utolsó estét mielőtt útnak indulok. Marknak küldtem egy üzenetet még négy órakor hogy biztosan el tudjon jönnni a munkahelyéről. A gyerekek már öt órakor is éhesek voltak, szóval kivárni a fél hetet rekord volt számukra. De annyira várták Markot, aki a kedvencük lett mióta csak együtt vagyunk, hogy nem akartak nélküle leülni az asztalhoz.

De Mark késve indult el munkából és egy órás késéssel ért hozzánk. Persze mi addigra már megettük a pizzarészünket és én már ki is sírtam magam, de ez sem siettette meg az érkezését.

Ott állt az ajtónkban egy papírdobozzal a kezében, a két gyerek csimpaszkodott rá felváltva, én meg nem tudtam megcsókolni sem. Azt éreztem, hogy ő is becsapott, megbántott és nem foglalkozik velem, mint az összes többi férfi, akikkel eddig dolgom volt ebben az életben. Percekig rá sem tudtam nézni, majd nagy nehezen kibontottam az ajándékát. Egy kis indiai túlélőcsomag volt, hogy ne haljak éhen ha esetleg nem találnék rögtön valami jó helyet, ahol enni tudok. A kedvenc kekszem, magvak, csoki és egy levél, amire rányomtatta a kedvenc közös fotóinkat.

Annyira édes volt az ajándék, és egy pillanatra meginogtam, de aztán a harag győzött, úgyhogy elmentünk sétálni hogy átbeszélhessük mi is az ami bánt. Az erdőben zokogva magyaráztam neki, hogy nem így terveztem az utolsó esténket, és hogy miért fontosabb a rohadt munkája mint én.

Egy darabig próbált meggyőzni, hogy a csomagom miatt késett, de aztán mondtam neki, hogy

ennél rosszabbat nem találhatott volna ki, és hogy remélem megtanulja kezelni a prioritásokat a jövőben. Azt hiszem pont ezt a kifejezést használtam, szóval tényleg csodálkozom azon, hogy hogy bírja mellettem. Meg persze azon is, hogy miért reagáltam így a késésre, ami azért valljuk be nem volt annyira tragikus ismerve a holland autópályák csúcsidőszakban való telítettségét.

Róma

Amszterdamból Rómába kellett repülnöm, ahová még 18 éves koromban költözni is akartam, de aztán később rájöttem, hogy Róma nem az én városom. Persze mikor nagynéném idehozott magával érettségi után, azt gondoltam, hogy ez a világ legszebb helye. Nem mintha sok helyen jártam volna előtte, de tetszett, hogy a férfiak megbámultak és olaszul beszéltek hozzám, és persze lehet hogy azt mondták, hogy „vegyél már krumplit a zöldségesben” de annyira gyönyörűen hangzott minden egyes szó, ami kijött a szájukon. Milyen liba voltam te jó ég! Néha annyira örülök, hogy már harmincon túli vagyok, és nem az izgat, hogy ki néz meg vagy szól hozzám, hanem hogy mennyi időm van egy könyvet elolvasni és hogy hogyan tudnék minél több időt nyugalomban egyedül tölteni.

A reptéren úgy éreztem magam, mint aki egy teljesen más dimenzióba került, mindenki beszélni akart velem még utoljára telefonon, meg jótanácsokkal látott el. Miért gondolják azt, hogy nem tudnak felhívni majd egy hónap múlva? Persze remélem, hogy nem zuhanok le a géppel és nem kell elhalasztani ezeket a beszélgetéseket egy másik életre. Miközben mindenki csak beszélt és beszélt, én már szerettem volna a gépen lenni, hogy picit megpihenhessek és

elengedhessem Európát egy hónapra.

Mikor Mark felhívott, bocsánatot kértem tőle hogy túlreagáltam az előző estét. Ideges voltam és valamilyen fura halálfélelem fogott el, mint mindig, amikor nagy változás küszöbén álltam az életemben. Elég lenne csak a szeptemberi összeköltözés azután, hogy hosszú évek egyedülléte után újra van párkapcsolatom. De ezt még tetézi a munkanélküliség, a pénztelenségem és az, hogy egyik táskából a másikba éltem két és fél hónapon keresztül ingázva az ő és a nővéremék háza között. Kifejezetten várom, hogy egy szobában éljek egy egész hónapon keresztül. Micsoda luxus!