A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

L. J. Shen: The Kiss Thief, 2019

Copyright © 2019. The Kiss Thief by L. J. Shen

Fordította

BOZAI ÁGOTA

© L. J. Shen, 2019

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Kővári Bettina

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-87-6

„Csodálatos dolog, milyen teljes szokott lenni az illúzió, hogy a szépség valami jó dolog.”

LEV TOLSZTOJ: Kreutzer szonáta
 (Fordította Németh László) 

Brittany Danielle Christinának
és Jacquie Czech Martinnak,
és az erős nőknek, akárhol is legyenek.

Legyünk erős nők, neveljünk
erős nőket, segítsük őket!

ZENÉK

Young and Beautiful – Lana Del Rey

Take Me to Church – Hozier

Young God – Halsey

Can’t Truss it – Public Enemy

Back to Black – Amy Winehouse

Nothing Compares 2 U – Sinead O’Connor

Everybody Wants to Rule the World – Tears for Fears

I’m Shipping Up to Boston – Dropkick Murphys

PROLÓGUS

Az fájt a legjobban, hogy az én jövőm, Francesca Rossi jövője egy jellegtelen régi ládikába volt zárva.

Attól a naptól fogva, amikor erről tudomásom lett – hatévesen –, tudtam, hogy akármi is vár rám abban a dobozban, vagy megöl, vagy megment engem.

Ezért egyáltalán nem csodálkoztam, hogy tegnap hajnalban, abban a pillanatban, ahogy a nap megcsókolta az eget, úgy határoztam, hogy siettetem a sorsot, és kinyitom azt a dobozt.

Nem lett volna szabad tudnom, hogy anyám hol tartja a kulcsot.

Nem lett volna szabad tudnom, hogy apám hol tartja a dobozt.

De amikor egész nap otthon ültem, és halálra szépítkeztem magamat, hogy megfeleljek a szüleim szinte lehetetlen elvárásainak?

Van időd… bőven van időd.

– Maradj nyugton, Francesca, különben véletlenül megszúrlak a tűvel – sápítozott Veronica a lábamnál.

Tekintetemmel már vagy századszor pásztáztam végig a megsárgult papírra írt sorokat, miközben anyám stylistja öltöztetett, mintha rokkant lennék. Emlékezetembe véstem a szöveget, tudatom fiókjába zártam, hogy senki más ne férhessen hozzá.

Az izgalom úgy lüktetett az ereimben, mint egy finom dzsesszdallam; az előttem álló tükörben láttam magam, eltökélten néztem végig a látványon. Majd remegő ujjakkal összehajtogattam a darabka papírt, befűzetlen fűzőm hasítékába csúsztattam.

Újra megmozdultam, fel-alá járkáltam a szobában, túlságosan izgatott voltam ahhoz, hogy mozdulatlanul álljak, mire Mama fodrásza és stylistja elég komikus módon elkezdett üldözni engem a szobában, és időnként bosszúsan rám mordultak.

Úgy viselkedem, mint Groucho Marx a Kacsalevesben. Kapjatok el, ha tudtok!

Veronica megrántotta a fűzőm egyik zsinórját, és visszahúzott a tükör elé, mintha pórázon vezetne.

– Hé! Aúúú – tiltakoztam.

– Azt mondtam, maradj nyugton!

Nem volt szokatlan jelenség, hogy a szüleim alkalmazottai úgy bántak velem, mintha egy elkényeztetett, agyondicsért fajtiszta pudli lennék. Nem mintha ez bármit is számított volna. Ma éjjel megcsókolom Angelo Bandinit. Pontosabban: megengedem neki, hogy megcsókoljon.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy miután hazatértem abból a svájci nevelőintézetből, ahová a szüleim bedugtak, eltelt akár egyetlen éjszaka is úgy, hogy nem gondoltam volna arra, milyen lehet Angelóval csókolózni. Tizenkilenc éves vagyok. Arthur és Sofia Rossi hivatalosan elhatározta, hogy bevezetnek engem a chicagói társaságba, és megengedik, hogy kiválasszam jövendőbeli férjemet az Outfithez kötődő több száz partiképes olasz-amerikai férfi közül. A mai este beindítja az eseményeknek azt a láncolatát, amely sok-sok estélyt és társasági összejövetelre való meghívást eredményez, de én már tudtam, kihez akarok feleségül menni.

Papa és Mama világosan közölte, hogy a felsőfokú tanulmányok az én esetemben nem jöhetnek szóba. Azzal a feladattal kellett foglalkoznom, hogy megtaláljam a tökéletes férjet, mivel én vagyok szüleim egyetlen gyermeke, a Rossi cégbirodalom kizárólagos örököse. Az volt az álmom, hogy én leszek a családomban az első nő, aki egyetemi diplomát szerez, de nem voltam annyira ostoba, hogy szembeszálljak a szüleimmel.

Szobalányunk, Clara gyakran mondogatta:

– Neked nem férjet kell találni, Frankie, hanem rá kell jönnöd, hogyan felelhetsz meg a legjobban a szüleid elvárásainak.

Nem tévedett. Aranykalitkában születtem. Tágas aranykalitkában, de akkor is kalitka, és zárva van. A menekülést kockáztatni annyi, mint a halált kihívni magam ellen. Nem szerettem fogoly lenni, de úgy gondoltam, a fogolyállapot még mindig sokkal jobb, és nagyobb mozgásteret ad, mint a koporsó. Ezért soha nem mertem a börtönöm rácsai mögül kitekinteni, és megnézni, mi van a túlsó oldalon.

Apám, Arthur Rossi volt a chicagói maffia, az Outfit feje.

Ez a komor cím fájdalmasan kegyetlennek tűnik egy olyan férfira nézve, aki sokszor befonta a hajamat, zongorázni tanított, és a londoni koncertemen, amikor több ezres közönség előtt játszottam, úgy elérzékenyült, hogy könnyet is ejtett.

Igen, egészen könnyen kitalálható, hogy szüleim szemében Angelo volt a tökéletes férj. Vonzó, nagyon jól szituált, a bőre alatt is pénz van. A szüleié volt minden második épület a University Village területén; ezeknek az ingatlanoknak a nagy részét apám használta számos illegális üzletéhez. Születésem óta ismertem Angelót. Úgy láttuk egymást felnőni, ahogy a virágok nyílnak ki. Lassan, mégis gyorsan. Nyári luxusvakációkon, rokonaink, a Bevett Tagok – a maffia teljes jogú tagjává fogadott férfiak – és a testőrök szigorú felügyelete mellett.

Angelónak négy testvére és két kutyája volt, és olyan mosolya, amitől az olasz fagylalt az ember tenyerébe olvad. Az apjáé volt a könyvelőcég, ami az én családom üzleti vállalkozásaival dolgozott, és a két család minden évben Szicíliába, pontosabban Siracusába ment nyaralni.

Az évek folyamán végignéztem, ahogy Angelo lágy göndör fürtjei sötétednek és nyírással szelídítik a zabolátlan tincseket. Tapasztaltam, ahogy óceánkék szeme egyre kevésbé játékos, egyre töprengőbb; megkeményíthették azok a dolgok, amiket az apja kétségtelenül megmutatott és megtanított neki. Végighallgattam, ahogy a hangja egyre mélyült, olasz akcentusa egyre élesebb lett. Figyeltem, ahogy karcsú fiúalakjára izmokat szedett fel, figyeltem, ahogy nőtt, és egyre magabiztosabb lett. Titokzatosabb lett, lobbanékonysága alábbhagyott. Ritkábban szólalt meg, de amikor megszólalt, szavaitól elolvadtam.

Beleszeretni valakibe olyan tragikus! Nem csoda, hogy az embert olyan nagyon elszomorítja a szerelem. És bár, amikor Angelóra néztem, úgy éreztem, mintha a tekintetével a fagylaltot is meg tudná olvasztani, nem én voltam az egyetlen lány, aki elolvadt állandó komorságától, amikor rám nézett.

Valósággal belebetegedtem a gondolatba, hogy amikor én visszamentem a szigorú katolikus leánynevelő intézetbe, ő Chicagóba ment vissza, lányokkal múlatta az időt, velük beszélgetett, őket csókolta. De mindig azt éreztette velem, hogy neki én vagyok A Lány. Lopva virágokat tűzött a hajamba, amikor senki nem nézett felénk, hagyta, hogy belekortyoljak a borába, és még a szeme is nevetett, amikor beszéltem. Amikor az öccsei csipkelődtek velem, fülön ragadta, és elzavarta őket. Minden nyáron talált egy lopott pillanatot, amikor kettesben maradtunk, és megcsókolta az orrom hegyét.

– Francesca Rossi, te szebb vagy, mint tavaly nyáron voltál.

– Mindig ezt mondod.

– És mindig komolyan gondolom. Nem szeretem a szavakat nem fontos kijelentésekre pazarolni.

– Akkor mondj valami fontosat.

– Te, szépséges istennőm, egy napon a feleségem leszel.

A nyarak minden ilyen emlékét úgy őriztem, mintha szent kert lenne, gyengéd érzelmekkel vettem körbe, bekerítettem magamban, és öntöztem, gondoztam, míg meseszerű emlékké nem nőtt.

Leginkább arra emlékszem, hogy minden nyáron lélegzet-visszafojtva vártam, míg beosont a szobámba vagy a boltba, amiben éppen vásároltam, vagy odalopakodott a fához, aminek lombkoronája alatt könyvet olvastam. Arra is emlékszem, hogy egy idő után hosszabbított a „pillanatainkon”, és teltek az évek, már kamaszodtunk, és leplezetlen csodálkozással nézte, ahogy megpróbáltam, de nem sikerült fiúsan viselkednem, amikor látszott rajtam, hogy fájdalmasan, brutálisan, minden ízemben lány vagyok.

Mélyebbre toltam a papírt a fűzőm mellrészébe, ahogy Veronica húsos ujjait elefántcsontszínű bőrömbe fúrta, és kétfelől összehúzta a fűzőt, a derekamnál szorosan megkötötte a zsinórt.

– Ó, ha újra tizenkilenc éves és ragyogóan szép lehetnék! – sóhajtott fel meglehetősen drámai hangon.

A selymes, krémszínű szalagok megfeszültek, mire felszisszentem. Csak az Italian Outfit legbelső, királyi köre alkalmazott stylistot és fodrászt, ha társasági eseményre készültek a hölgyek. A szüleim megítélése szerint mi voltunk ennek a körnek a Windsor-háza.

„Emlékszel azokra az időkre, Alma?”

A fodrászom felhördült, miközben hullámos kontyba tűzte a hajamat.

– Szállj le arról a magas lóról, édesem. Tizenkilenc éves korodban te olyan szép voltál, mint egy közönséges levelezőlap. De Francesca olyan szép, mint a Vénusz születése. Nem ugyanabban a ligában vagytok. Nem is ugyanazt játsszátok.

Éreztem, hogy a bőröm lángol, annyira zavarban voltam. Sejtettem, hogy az embereknek tetszik a látványom, de megrémített a szépség gondolata. Erőteljes hatású, mégis nagyon tünékeny. Szépen becsomagolt ajándék, amit egy napon elveszítek. Nem akartam felnyitni még, nem akartam élvezni számos hasznait. Attól csak még nehezebbé válik majd a szépségtől való kényszerű megválás.

Azt akartam, hogy megjelenésemet egyetlen ember vegye észre a The Art Institute of Chicago ma esti maszkabálján: Angelo. A gálaest témája: istenek és istennők a görög és római mitológiában. Tudtam, hogy a hölgyek többsége Aphroditének vagy Vénusznak öltözik. Talán Hérának vagy Rheának, ha eredetiségre törekszenek. Én nem. Én Nemezis, a bosszú istennője leszek. Angelo mindig istennőnek nevezett, és ma igazolom becenevemet azzal, hogy a leghatalmasabb istennőként mutatkozom meg.

Ostobaságnak tűnhet a 21. században, hogy egy tizenkilenc éves lányt a szülők által kijelölt férjhez adnak, és férjhez adnak egyáltalán, de az Outfit tagjai mind meghajoltak a hagyományok előtt. A mi hagyományaink pedig az 1880-as években gyökereztek.

– Mi volt azon a papíron? – kérdezte Veronica, miközben a fűző fölé, testemre simította ruhámat és fekete bársonyszárnyakat rögzített hozzá. A ruha pánt nélküli volt, a tiszta nyári ég kékje, csodálatos, slingelt organzafodrokkal. A tüll hosszan elterült mögöttem, hullámokat vetett szolgálólányom lábánál, mint az óceán. – Azon a papíron, amit a fűződbe dugtál.

Kuncogott. Arany tolldíszes fülbevalót csúsztatott fülcimpámra.

– Az… – feleltem nagyon jelentőségteljes, színpadias mosollyal, a tükörből ránézve, a kezemet egy pillanatra a keblem közé rejtett papír fölé helyezve… – Az életem hátralévő részének kezdete.

ELSŐ FEJEZET

Francesca

– Nem is tudtam, hogy Vénusznak szárnyai vannak – köszöntött Angelo a The Art Institute of Chicago ajtajánál, és kezet csókolt. Szívem nagyot dobbant, majd félretettem ostoba csalódottságomat. Hiszen csak tréfálkozik velem. Ráadásul olyan elképesztően gyönyörű volt ezen az estén szmokingban, hogy talán a hidegvérű gyilkosságot kivéve bármilyen hibát megbocsátottam volna neki.

A hölgyekkel ellentétben a férfiak ezen a gálaestén mind szmokingot viseltek, az volt az előírt egyenruha; arcukon egy fél álarcot hordtak. Angelo szmokingöltözetét arany leveles, velencei karneváli maszkkal egészítette ki, amely majdnem a teljes arcát eltakarta. Szüleink udvarias bókokkal halmozták el egymást, és beszélgettek, míg Angelo és én szemben álltunk. Nem magyaráztam meg neki, hogy az én kosztümöm Nemezis. Lesz időnk… egy egész élethossznyi időnk lesz… mitológiáról beszélgetni. Csak arról kell gondoskodnom, hogy ma is legyen olyan röpke pillanatunk, ami nyaranta szokott lenni. Ezúttal azonban, amikor megcsókolja az orrom hegyét, fel fogok nézni, ajkunk és sorsunk összefonódik.

Ámor vagyok, a szerelem nyilát röpítem egyenesen Angelo szívébe.

– Még szebb vagy, mint amikor legutóbb láttalak – mondta Angelo, és a szíve fölött szmokingjának anyagába markolva legyőzöttséget színlelt. Mindenki elhallgatott körülöttünk, és észrevettem, hogy az ő apja és az én apám cinkos pillantást váltott.

Két nagy hatalmú, gazdag olasz-amerikai család, akiket erős szálak kötnek össze.

Don Vito Corleone büszke lenne.

– Egy hete láttál Gianna esküvőjén – jegyeztem meg, és fegyelmeznem kellett magamat, nehogy zavaromban megnyaljam az ajkamat, ahogy Angelo egyenesen a szemembe nézett.

– Jól állnak neked az esküvők, de jobban illene hozzád, ha csak az enyém lennél – mondta egyszerűen, és ettől a szívem az ötödik sebességbe kapcsolt. Angelo a következő pillanatban apám felé fordult. – Mr. Rossi, megengedi, hogy az asztalhoz kísérjem a lányát?

Apám hátulról megérintette a vállamat. Alig érzékeltem jelenlétét, olyan vastagon lepett el az eufória sűrű köde.

– Mindig úgy tartsd a kezedet, fiam, hogy lássam.

– Mindig, uram.

Angelo a karját nyújtotta, belékaroltam, és elindultunk a tucatnyi pincér egyike után, aki a székekkel körberakott, aranyba öltöztetett és fekete finomporcelánnal terített asztalunkhoz vezetett minket. Angelo közelebb hajolt hozzám, és a fülembe súgta.

– Legalábbis addig, amíg hivatalosan az enyém leszel.

A Rossi és Bandini család asztala alig néhány lépésnyire volt egymástól… ami ugyan csalódással töltött el engem, de egyáltalán nem volt meglepetés. Apám mindig minden parti kitüntetett vendége volt, sokat fizetett azért, hogy a legjobb helyet kapja, akárhová ment. Velem szemben Illinois állam kormányzója, Preston Bishop ült a feleségével, és a borlistát tárgyalták. Mellettük egy férfi volt, akit nem ismertem. Egyszerű fekete fél álarcot viselt, szmokingja a finom anyagból és tökéletes szabásból ítélve egy vagyonba kerülhetett. Egyenes vonalú, fehér, francia tüllruhába öltözött, harsány szőke nőszemély mellett ült. A tucatnyi Vénusz egyike.

A férfin látszott, hogy halálra unja magát. A whiskyt keringette poharában, és tudomást sem vett a mellette ülő gyönyörű nőről. Amikor a nő közelebb próbált hajolni hozzá, és mondott volna neki valamit, a férfi távolabb húzódott tőle, és a telefonjára nézett, aztán teljesen elvesztette az érdeklődését minden iránt, az iránt is, hogy a mögöttem levő falat nézze.

Szomorúság hasított belém. Az a nő többet érdemel, mint amit a férfi megad neki. Többet, jobbat érdemel ennél a rideg, rossz kisugárzású férfinál, akitől az embert úgy is kirázza a hideg, hogy ez a férfi nem néz rá.

Fogadni mernék, hogy napokig nem olvadna el nála a fagylalt.

– Úgy tűnik, Angelo tetszik neked, és ez kölcsönös – jegyezte meg Papa könnyed, társalgási hangon, és az asztalt érintő könyökömre pillantott. Rögtön levettem. Udvariasan mosolyogtam.

– Nagyon kedves fiatalember – mondtam és legszívesebben azt mondtam volna, hogy „szuper pasi”, de tudtam, hogy apám abszolút megveti a modern szlenget.

– Összeállt a kirakós – jegyezte meg apa. – Megkérdezte, elvihet-e téged a jövő héten egy kicsit szórakozni, és én igent mondtam. Mario felügyelete mellett, természetesen.

Természetesen. Mario apa vagy tucatnyi izomemberének egyike volt. Az alakja, mint egy tégla. Az IQ-ja is. Olyan érzésem volt, hogy Papa ezen az estén nem enged elosonni sehová, éspedig pontosan azért nem, mert tudja, hogy Angelo és én túl jól megértjük egymást. Papa nagyon pártolt, és segített engem, de azt akarta, hogy bizonyos dolgok bizonyos módon történjenek. Olyan módon, amit a velem egykorú fiatalok nagy része nagyon is régimódinak, sőt, a barbársággal határosnak tarthatott. Nem voltam ostoba. Tudtam, gödröt ások magamnak azzal, hogy nem harcolok a jogomért, hogy továbbtanulhassak, és jövedelmező állást szerezhessek. Tudtam, hogy nekem kéne eldöntenem, hogy kivel akarok házasságot kötni.

Azt is tudtam azonban, hogy vagy engedelmeskedem apámnak, és minden úgy lesz, ahogy ő akarja, vagy mehetek az utcára. A szabadulás, a szabadság ára az, hogy hátrahagyom a családomat… A család pedig az egész világot jelentette nekem.

A hagyománytól eltekintve a The Chicagoan Outfit nagyon különbözött a moziban bemutatott változattól. Nincsenek sötét sikátorok, nyálas drogfüggők és a törvénnyel való véres összetűzések. Most minden a pénzről, pontosabban a pénzmosásról, a pénzszerzésről és a pénz visszaforgatásáról szólt. Apám nyíltan udvarolt a rendőrségnek, magas rangú politikusokkal vegyült, sőt, az FBI-nak is segített olyan bűnözőket kézre keríteni, akiknek nagyon sok volt a rovásán.

Ami azt illeti, pontosan ezért vagyunk ma itt. Papa eldöntötte, hogy szédítően nagy összeget adományoz egy új jótékonysági alapítványnak, amelynek célja az, hogy segítsen hátrányos helyzetű fiataloknak a felsőoktatásba bejutni és diplomát szerezni.

Ó, igen, a helyzet iróniája, hű barátom.

Pezsgőt kortyolgattam, és az asztalunkon túlra, Angelóék felé néztem, és figyeltem, ahogy egy Emily nevű lánnyal beszél, akinek az apja volt Illinois állam legnagyobb baseballstadionjának tulajdonosa. Angelo azt mondta neki, hogy a Northwestern Egyetemre akar menni mesterképzésre, és tanulás mellett belép apja könyvelőcégébe. Az igazság azonban az volt, hogy apám pénzét fogja mosni, és élete hátralévő összes napján az Outfit szervezetét és érdekeit fogja szolgálni. Teljesen belefeledkeztem a társalgásukba, amikor Bishop kormányzó felém fordította figyelmét.

– És te, kis Rossi? Te is egyetemre mész?

Körülöttünk élénken társalogtak és nevettek az emberek, kivéve a velem szemben ülő férfit. Ő még mindig teljesen hanyagolta a partnerét, inkább az italt öntötte magába, és a telefonjára sem nézett, pedig percenként vagy száz üzenet villant rajta. Rám pillantott, de átnézett rajtam. Találgattam, hogy vajon hány éves lehet. Jóval idősebbnek tűnt nálam, de nem Papa korosztálya volt.

– Én? – Udvariasan mosolyogtam, hátam kiegyenesedett. Az ölembe terített szalvétán simítottam végig. Modorom kifogástalan, és kitűnően képzett voltam az értelmetlen társalgások területén. Az iskolában latint, illemtant és közismereti tárgyakat tanultam. Bárkit képes voltam szórakoztatni, a világ vezetőitől egy használt rágógumiig. – Ó, egy éve végeztem. Most a társadalmi repertoáromat igyekszem bővíteni és kapcsolatokat alakítok ki itt, Chicagóban.

– Más szóval nem tanul, és nem is dolgozik – jegyezte meg a velem szemben ülő férfi meglehetősen nyíltan, azzal felhajtotta az italát, és kaján vigyorral nézett apámra. Éreztem, hogy elvörösödik a fülem. Apámra pillantottam segítségért. Biztosan nem hallotta a megjegyzést, mert egyáltalán nem reagált rá.

– Jézus az égben! – mordult fel az udvariatlan férfi mellett ülő szőke nő. Ő is elvörösödött. A férfi legyintett.

– Barátok között marad. Ezt senki nem fogja kiszivárogtatni.

Kiszivárogtatni? Ki a fene ez az ember?

Magamhoz tértem, ittam egy kortyot.

– Természetesen vannak más tevékenységeim is.

– Ne habozzon megosztani velünk ezt a tudást – mondta a férfi tettetett csodálattal. Az asztaltársaság a mi oldalunkon elcsendesedett. Komor csend volt. Olyan csend, ami azt jelezte előre, hogy kínos pillanat következik.

– Szeretem a jótékonysági…

– Az nem tevékenység. Mivel foglalkozik?

Igék, Francesca. Igékre gondolj!

– Lovagolok és szeretek kertészkedni. Zongorázom. És… az üzleteket járom, és beszerzem, amire szükségem van.

Tudtam, hogy ezzel csak rontok a helyzeten. De az a férfi egyszerűen nem hagyta, hogy másra tereljem a beszélgetést, és senki nem sietett a segítségemre.

– Ezek csak hobbik, luxus dolgok. Mivel járul hozzá a társadalom működéséhez, Miss Rossi azon kívül, hogy az amerikai gazdaságot támogatja azzal, hogy annyi ruhát vásárol, ami kiterítve egész Észak-Amerikát lefedné?

Evőeszközök csörrentek a finomporcelánon. Egy nő sápítozott. A még itt-ott hallatszó csevegés teljesen megszűnt.

– Elég legyen ebből! – mordult apám. Jegesen rideg volt a hangja, szeme üveges. Összerezzentem, de a félálarcos férfi teljesen nyugodt maradt, háta egyenes volt, és mintha nagyon szórakoztatónak találta volna a társalgás ilyetén fordulatát.

– Hajlok arra, hogy egyetértek veled ebben, Arthur. Azt hiszem, mindent megtudtam a lányodról, amit tudni kell róla. És mindezt nem kevesebb, mint egy perc alatt.

– A jó modoroddal együtt a politikai és közéleti kötelességeidet is elfelejtetted talán? – szólt apám kérdő hangsúllyal, örök udvariassággal.

A férfi kajánul vigyorgott.

– Ellenkezőleg, Mr. Rossi. Azt hiszem, nagyon is jól emlékszem minden kötelezettségemre, amivel ön a jövőben nagyon nem lesz elégedett.

Preston Bishop és felesége azzal csillapította a társasági katasztrófát, hogy kérdéseket tettek fel európai neveltetésemről, a hangversenyeimről, és arról, hogy mit akarok tanulni (botanikát, bár nem voltam annyira ostoba, hogy elmondjam, a felsőoktatás nem szerepel a nekem szánt tervekben). A szüleim mosolyogtak hibátlan viselkedésem láttán, és még a durva férfi mellett ülő nő is bekapcsolódott a beszélgetésbe; tétován beszélt arról az európai utazásáról, amit a középiskola és az egyetem között tett. Újságíróként bejárta az egész világot. De bármennyire is kedves volt mindenki velem, képtelen voltam lerázni a szörnyű megaláztatást, amit a barátja éles megjegyzése okozott nekem. A férfi ráadásul megint újratöltött, pezsgőspoharának fenekét bámulta; lerítt róla a totális unalom.

Gondolkodtam azon, hogy megjegyezzem, nem kéne még egy pohárral innia, és a szakszerű segítség csodákra képes.

A vacsora után tánc következett. A társaságban minden nőnek volt táncrendje, amelybe olyan férfiak neve volt beírva, akik meg nem nevezett összeggel, de támogatták a jótékonysági célt. A teljes profit az alapítványé lesz.

Odamentem a hosszú asztalhoz, hogy megnézzem a táncrendemet. Minden jelenlevő hölgynek volt táncrendkártyája. A szívem egyre hevesebben dobogott, amikor megláttam rajta Angelo nevét. Lelkesedésemet azonban hamar félelem váltotta fel, amikor észrevettem, hogy a táncrendem csordultig van olaszos férfinevekkel. Sokkal több név van a kártyámon, mint a körülötte lévőkön, és valószínűleg az egész estét tánccal töltöm, míg a lábam teljesen elzsibbad. Elég nehéz lesz Angelóval titkon csókot váltani.

Az első táncomat egy szövetségi bíróval lejtettem. Aztán egy heves természetű olasz-amerikai playboy következett; New York-i volt és azt mondta, csak azért jött ide, hogy meggyőződjön róla, valóban igaz-e, amit rólam beszélnek. Úgy csókolta meg szoknyám szegélyét, mintha középkori herceg lenne, aztán a barátai visszahúzták a részeg seggét az asztalukhoz. Ne, könyörgök, ne kérje apámtól, hogy randira vihessen, sóhajtottam fel magamban. Olyan gazdagnak tűnt, aki mellett az életemet a Keresztapa valamilyen változatában tölthetném. A harmadik partnerem Bishop kormányzó volt, a negyedik Angelo. Angelóval viszonylag rövid keringőt táncolhattam, de nem hagytam, hogy ez elvegye a kedvemet.

– Hát itt vagy!

Angelo arca felragyogott, amikor odalépett hozzám és a kormányzóhoz a táncunk előtt.

A mennyezetről csillárok lógtak, a márványpadló valósággal énekelt a táncosok cipősarkainak koppanásaitól. Angelo lehajtotta hozzám a fejét, megfogta a kezemet, másik kezét a derekamra simította.

– Gyönyörű vagy. Gyönyörűbb, mint két órával ezelőtt – súgta. Meleg lehelete simogatta az arcomat. Apró, bársonyos pillangószárnyak csiklandozták a szívemet.

– Jó tudni, mert alig kapok levegőt ebben a valamiben – feleltem nevetve, és a tekintetemmel a tekintetét kerestem. Tudtam, hogy most nem csókolhat meg, és a pillangók közé pánik rebbent. Mi van akkor, ha egyáltalán nem tudunk négyszemközt beszélni? Akkor annak a papírnak semmi értelme nincsen.

Az a fadoboz vagy megöl, vagy megment engem.

– Ha nem kapnál levegőt, szívesen lélegeztetlek szájból szájba – mondta, gyengéden végigsimított az arcomon, az ádámcsutkája fel-le mozgott. – De ha érdekel, a jövő héten egyszerű randevúval kezdeném.

– Érdekel – feleltem kissé túl gyorsan.

Felnevetett, homloka a homlokomhoz ért.

– Szeretnéd tudni, mikor?

– Hogy mikor megyünk randevúzni? – kérdeztem kissé naivan, tudatlanul.

– Azt is. Egyébként pénteken. De úgy értettem, szeretnéd-e tudni, mi volt az a pont, amikor tudtam, hogy a feleségem leszel? – kérdezte rezzenéstelen nyugalommal. Alig voltam képes bólintani. Legszívesebben elsírtam volna magamat örömömben. Éreztem, hogy a keze a derekamra szorul, és csak ekkor tudatosult bennem, hogy majdnem elvesztettem az egyensúlyomat. – Azon a nyáron, amikor tizenhat lettél. Én húszéves voltam. Az abban a korban szinte pedofíliának számít. – Nevetett. – Későn érkeztünk a szicíliai kis házunkba. A folyó partján gurítottam a bőröndömet, a ti házikótok mellett, amikor megláttalak. Virágkoszorút fűztél a mólón. Olyan gyönyörűen, olyan meghatározhatatlan mosollyal nézted a virágokat, hogy nem akartalak megzavarni, nem akartam eloszlatni a varázslatot azzal, hogy megszólítalak. A szél szétszórta a virágokat. Egy pillanatig sem tétováztál. Beugrottál a folyóba és minden egyes virágot kihalásztál, ami kisodródott a koszorúból, bár tudtad, hogy úgyis elhervadnak. Miért tetted?

– Anyám születésnapja volt. A kudarc nem volt opció. A születésnapi koszorú viszont nagyon szép lett.

Szemem a mellkasunk közötti teljesen felesleges térrészre rebbent.

– A kudarc nem opció – ismételte Angelo elgondolkodva.

– Aznap az étterem mosdójában megcsókoltad az orrom hegyét – mutattam rá.

– Emlékszem.

– Ma is akarsz orrcsókot lopni? – kérdeztem.

– Tőled sosem lopnék, Frankie. A te csókodnak az utolsó centig megfizetem az árát. A teljes árát – mondta szívélyes mosollyal, rám kacsintva. – Attól tartok azonban, hogy a te döbbenetesen teli táncrended és az én kötelezettségem mellett, hogy találkozzak minden Bevett Taggal, aki olyan szerencsés volt, hogy meghívót kaphatott erre a mai eseményre, jelentős átrendezésre lenne szükség a programunkban, és ezt nem lehet itt feltűnés nélkül megoldani. Ne aggódj, már szóltam Mariónak, hogy bőkezű borravalót kap, ha nem siet átvenni a kocsinkat pénteken.

Az enyhe, szemerkélő pánik a rémület jeges záporává változott. Ha ma este nem csókol meg, akkor semmivé lesz az a jóslat, ami a papírra van írva.

– Kérlek… – Még ragyogóbb mosollyal néztem rá, rémületemet izgatottsággal lepleztem. – A lábam nem sokáig bírja már, mindjárt szétcsúszik a bokám.

Öklébe harapott, nevetett.

– Túl sok a burkolt szexuális célzás, Francesca.

Nem tudtam, hogy sírni akarok-e a kétségbeeséstől, vagy sikítani a bosszúságtól. Talán mindkettőt egyszerre. A zene még nem ért véget, még mindig egymás karjában ringtunk, sötét varázslat andalított, amikor erős, határozott kéz ért a hátam meztelen bőréhez.

– Azt hiszem, most én jövök – hallottam egy halk, de öblös hangot a hátam mögül.

Komor tekintettel fordultam hátra, és azt láttam, hogy a fekete félmaszkos durva férfi néz rám.

Magas volt – majdnem két méter –, zilált tintafekete haja kínosan tökéletesen hátra volt simítva. Inas, kemény teste karcsú, mégis széles. Szeme kavicsszürke, ferde és fenyegető; túl négyszögletes álla tökéletes ívben vette körül kerek ajkát, ezzel egy kicsit megtörte különben túlságosan kifogástalan megjelenését. Gúnyos, személytelen mosoly volt az ajkán, legszívesebben lepofoztam volna róla. Nyilvánvalóan még az a sok badarság szórakoztatta, amit a vacsoraasztalnál mondtam. Az is nyilvánvaló volt, hogy közönségünk van, mert a terem fele minket nézett, nem is titkolt kíváncsisággal. A nők úgy néztek rá, mint egy éhes cápa az akváriumra. A férfiak színlelt derültséggel.

– Vigyázzon a kezére! – mordult Angelo, amikor a zene véget ért, és nem tarthatott tovább a karjában.

– Törődjön a saját dolgával! – felelte a férfi közönyös hangon.

– Biztos, hogy szerepel a táncrendemben, uram? – kérdeztem, udvarias, de tartózkodó mosollyal fordulva a férfi felé. Még nem tértem egészen magamhoz az Angelóval folytatott iménti beszélgetésből, amikor az idegen erősen magához rántott, és birtoklón a derekamra csúsztatta a kezét, a társaságban elfogadott illemszabályokban elfogadott vonal alá. Majdnem a fenekemet markolta. – Válaszoljon! – követeltem.

– Én tettem a legnagyobb ajánlatot azért, hogy a táncrendjébe kerüljek – felelte kimérten.

– Az ajánlatok névtelenek. Nem tudható, hogy mások mennyit fizettek – mondtam, és erősen türtőztetnem kellett magamat, hogy ne kiabáljak.

– Tudom, hogy az adományom meg sem közelíti azt az értéket, amit ez a tánc ér.

Ez elképesztően hihetetlen.

Keringőzni kezdtünk körbe a teremben, és más párok már nemcsak forogtak, és keveredtek, hanem egyenesen irigy pillantásokat vetettek ránk. Nyílt, leplezetlen tekintetek tudatták velem, hogy a szőke nő, akivel érkezett, nem a felesége. És lehet, hogy én vagyok az Outfit üdvöskéje, de az udvariatlan férfi iránt is elég nagy a kereslet.

Merev és rideg voltam a karjában, de ezt ő mintha észre sem vette volna… vagy nem érdekelte. Jobban keringőzött, mint a férfiak többsége, de ez csak technikai tánctudás, nem volt meg benne Angelo játékossága, kedvessége.

– Nemezis – mondta, és nagyon meglepett. Mohó tekintetével szinte meztelenre vetkőztetett. – Vigasságot és szenvedést oszt. Eléggé ellentétben áll a szófogadó kislánnyal, aki Bishopot és lóarcú feleségét szórakoztatta a vacsoraasztalnál.

Majdnem félrenyeltem. Jól hallottam, hogy a kormányzó feleségét lóarcúnak nevezte? Engem pedig szófogadónak? Elfordítottam róla tekintetemet, úgy tettem, mintha nem éreztem volna arcszeszének csábító illatát, és azt, ahogy márványkeménységű teste az én testemhez simul.

– Nemezis a kedvenc istennőm. Ő volt az, aki tóhoz vezette Narcissust, aki meglátta magát a víztükörben, és belehalt a hiúságba. A hiúság szörnyű betegség – mondtam kihívó, gúnyos mosollyal.

– Vannak, akiknek jól jönne, ha elkapnák – felelte szabályos, fehér fogait kivillantva.

– Az arrogancia betegség. Gyógymódja az együttérzés. Az istenek többsége nem kedvelte Nemezist, de ez azért volt, mert neki volt gerince.

– És önnek? – kérdezte sötét szemöldökét felvonva.

– Hogy nekem van-e?

Pislogtam, az arcomon megremegett az udvarias mosoly. Amikor kettesben van velem, még durvább.

– Igen. Van-e gerince, kisasszony? – fejezte be a kérdést. Olyan kihívóan és bizalmasan mosolygott rám, hogy úgy éreztem, mintha tüzet lehelne a lelkembe. Ki akartam lépni az érintéséből, jéggel teli medencébe ugrani.

– Természetesen van – feleltem. A hátam megmerevedett. – És mi a helyzet a jó modorral? Magát prérifarkasok nevelték?

– Mondjon egy példát! – szólt, mintha csípős megjegyzésemet meg sem hallotta volna. Kezdtem elhúzódni tőle, de visszarántott a karjába.

Az elegáns bálterem torzult a látóteremben, és bár kezdtem észrevenni, hogy a fél maszk alatt a férfi szokatlanul szép, modorának csúfsága mindenekfelett állt.

Harcos vagyok, és hölgy… és ép elméjű személy, aki megbirkózik ezzel a szörnyű emberrel.

– Nagyon kedvelem Angelo Bandinit – mondtam halkan, és arrafelé pillantottam, amerre Angelo ült a családjával. Apám nem sokkal távolabb ült tőlük, rideg tekintettel nézett minket, körülötte a Bevett Tagok voltak, akik mindenfelé beszéltek.

– És tudja, a mi családunkban tíz nemzedék óta van egy hagyomány. A Rossi menyasszony az esküvője előtt kinyit egy fadobozt. A dobozt apámék olasz falujában élt boszorkány készítette. A menyasszony elolvas három üzenetet, amit a legutóbb férjhez ment Rossi lány írt neki. Ez afféle szerencsevarázslat, egyben talizmán és egy kicsit jövendőmondás. Ma éjjel elloptam a kis fadobozt, és kinyitottam az egyik üzenetet, hogy előrébb járhassak, mint a sors. Az állt az üzenetben, hogy ma éjjel megcsókol életem szerelme, és hát… – Alsó ajkamra haraptam, Angelo üres székét néztem. A férfi sztoikus nyugalommal nézett, mintha valami külföldi film lennék, amit nem ért. – Ma éjjel meg fogom csókolni.

– Ez az ön gerincessége?

– Ha valamit nagyon szeretnék, mindent megteszek érte.

Öntelt vigyor vetett ráncot a maszkon, mintha azt mondaná, hogy teljesen és javíthatatlanul ostoba vagyok. Egyenesen a szemébe néztem. Apám azt tanította nekem, hogy a hozzá hasonló férfiakkal úgy kell bánni, hogy konfrontálódunk velük, nem futamodunk meg előlük. Mert ez az ember… Ez az ember üldözőbe venne.

Igen, hiszek ebben a hagyományban.

Nem, nem érdekel, hogy mit gondol.

Ekkor eszembe jutott, hogy egyetlen este felfedtem neki életem egész történetét, de tőle még a nevét sem kérdeztem meg. Nem akartam tudni, de az etikett megkövetelte, hogy legalább tegyek úgy, mintha érdekelne.

– Elfelejtettem megkérdezni, hogy kicsoda ön.

– Azért felejtette el, mert nem érdekelte – vágta rá rögtön.

Ugyanolyan hallgatagon nézett, mint addig. A vad unalom két lábon járó oximoronja. Egy szót sem szóltam, mert igaz volt.

– Wolfe Keaton szenátor vagyok – felelte, és a szavak élesen gördültek le nyelvéről.

– Nem fiatal egy kicsit ahhoz, hogy szenátor legyen? – kérdeztem. Bókoltam neki, főként azért, hogy megtudjam, leolvaszható-e róla a vastag seggfejség-réteg, amit maga köré épített. Vannak, akiknek nagyon szoros ölelés kell. A nyakukon. Egy pillanat… tényleg a megfojtására gondoltam? Az nem ugyanaz.

– Harminc múltam. Szeptemberben ünnepeltem. Novemberben választottak meg.

– Gratulálok. – Egyáltalán nem érdekelt. – Biztosan nagyon örül.

– Szörnyen. Madarat lehet fogatni velem!

Még közelebb húzott magához, a testét a testemhez szorította.

– Feltehetek egy személyes kérdést? – kérdeztem köhécselve.

– Csak akkor, ha én is – vágott vissza.

Gondolkodtam.

– Rendben.

Biccentett, engedélyt adott, hogy folytassam.

– Miért kért fel táncolni, miért fizetett sok pénzt ezért a kétes örömért, ha nyilvánvalóan úgy gondolja, hogy minden, ami nekem fontos, az sekélyes és ízléstelen?

Ma este először játszott az arcán valami őszinte mosolyféle. Természetellenesnek, szinte megtévesztőnek tűnt. Megállapítottam, hogy valószínűleg nemigen van kedve nevetni. Vagy egyáltalán nem szokott.

– A saját szememmel akartam látni, igazak-e a szépségéről szóló pletykák, kisasszony.

Már megint ez. Ellenálltam az erős késztetésnek, hogy a lábára lépjek. A férfiak sokkal egyszerűbb teremtések. De eszembe jutott, hogy Angelo már korábban szépnek nevezett. Még akkor, amikor még fogszabályozóm volt, orromat, arcomat szeplők borították és egérbarna hajam kusza volt, még szelídítetlen.

– Most én jövök – mondta, de nem fogalmazta meg saját ítéletét a külsőmről. – A maga Bandinijével már elhatározták a születendő gyerekeik nevét?

Furcsa kérdés volt, olyan kérdés, ami kétségkívül azért keletkezett, hogy gúnyt űzzön belőlem. Legszívesebben megfordultam és abban a pillanatban otthagytam volna. A zene azonban halkulni kezdett, és ostobaság lett volna bedobni a törölközőt egy olyan találkozásnál, ami hamarosan véget ér. Ráadásul úgy tűnt, minden, amit mondok, mintha nyugtalanította volna. Miért tennék tönkre egy tökéletes csapást?

– Bandini? Ó, igen… kiválasztottuk. Christian, Joshua, és Emmaline.

Jó, jó, a nemüket is kiválasztottam. Ez történik, ha az embernek túl sok ideje van.

A félálarcos idegen erre már teljesen mosolygott, és ha a haragomtól nem éreztem volna úgy, hogy vegytiszta méreg kering az ereimben, nagyra értékeltem volna reklámszínvonalú szájhigiéniáját. Nem hajtott fejet, nem csókolt kezet, mint azt a tánc végére az álarcosbál brosúrája kötelezően ajánlotta; egy lépést hátrált, és gúnyosan szalutált.

– Köszönöm, Francesca Rossi.

– A táncot?

– Az információkat.

Az este egyre rosszabb lett a Keaton szenátorral lejtett elátkozott tánc után. Angelo egy csoport férfival az asztaluknál ült, élénk vitát folytattak, én pedig egyik táncpartnertől a másikhoz kerültem, férfikarok között mosolyogtam, és minden új zeneszámnál vesztettem a reményből és elmém épségéből. Képtelen voltam elhinni helyzetem abszurditását. Elloptam anyám fadobozkáját… – az első és egyetlen lopásom –, elolvastam az üzenetemet, és vettem a bátorságot, hogy kimutassam Angelónak az érzelmeimet. Ha ma este nem csókol meg – ha ma este senki nem csókol meg –, az azt jelenti, hogy szerelem nélküli életre vagyok kárhoztatva?

Három órával az álarcosbál kezdete után sikerült kilopóznom a múzeumból. Ott álltam a széles betonlépcsőn, a csípős tavaszi éjszaka illatait lélegeztem magamba. Utolsó táncpartneremnek korábban kellett távoznia. Hála az égnek, a felesége vajúdni kezdett.

Saját magamat ölelve szálltam szembe a chicagói széllel és szomorúan nevettem a semmin. Sárga taxi húzott el a magas épületek között, összebújt szerelmespár haladt szeszélyes vonalban, mámorosan úti céljuk felé.

Klikk.

Úgy hangzott, mintha valaki lekapcsolta volna a világegyetemet. Az utcai lámpaoszlopokon végig lekapcsolódtak a lámpák, teljesen váratlanul, és fény már nem volt látható.

Morbidan gyönyörű látvány volt; egyetlen fény világolt: a fejem feletti fényes félhold. Ekkor éreztem, hogy hátulról egy kar csusszan a derekamra. Erős, magabiztos érintés volt, úgy fogott át, mintha a férfi, akihez a kar tartozott, már jól ismerné a testemet.

Évek óta.

Megfordultam. Angelo fekete-arany álarcosbáli maszkja bámult vissza rám. És nem maradt levegő a tüdőmben, testemből eltűnt a tartás. Megkönnyebbülten simultam karjába.

– Hát eljöttél – súgtam.

Hüvelykujjával végigsimította az arcomat. Lágy, szó nélküli biccentés.

Igen.

Lehajolt, az ajkát az ajkamra szorította. Szívem sikongatott mellkasomban.

Azt a mindenit! Ez tényleg megtörténik.

Szmokingjának hajtókájába kapaszkodtam, közelebb húztam magamhoz. Számtalanszor elképzeltem már a csókot, de sosem gondoltam volna, hogy ilyen. Mint az otthon. Mint az oxigén. Mint az örökkévalóság. Telt ajka megremegett az ajkam fölött, forró levegő áramlott a számba, ahogy kóstolt, és felfedező csusszanásokat tett, gyengéden harapott, és aztán az ajkát az ajkamra szorította, a fejét oldalra hajtva lehajolt egy heves végigsimogatásért. Ajka megnyílt, nyelve kikandikált, a nyelvemet érintette. Viszonoztam a szívességet. Közelebb vont magához, lassan, de mohó vággyal, szenvedélyesen csókolt; kezét a derekamhoz szorította, és felnyögött ajkamon, mintha víz lennék a sivatagban. Csókjába sóhajtottam, és nulla tapasztalattal végignyalogattam szájának minden szegletét; zavarban voltam, és izgatott voltam, és ami ennél is fontosabb: szabad.

Szabad. Az ő karjában. Van annál felszabadítóbb érzés, mint amikor az embert szeretik?

Karja biztonságában meginogtam; jó három percig csókolhattam, mire némi ész visszatért ködös tudatomba. A csóknak whiskyíze volt, pedig Angelo egész este bort ivott. Ez a férfi sokkal magasabb volt, mint én, de nem sokkal magasabb, mint Angelo. Ekkor megéreztem arcszeszének illatatát, és eszembe jutott róla a jeges tekintet, a kavicsszürke szem, a nyers erő és a sötét érzékiség, ami a harag lángjait lobbantotta zsigereimben. Lassan levegőt vettem, és éreztem, hogy belülről égek.

Ne.

Elszakítottam tőle ajkamat, hátrahőköltem, megbotlottam a legfelső lépcsőfokon.

Elkapta a csuklómat, visszarántott magához, nehogy leessek, de nem próbálta csókunkat folytatni.

– Maga! – kiáltottam remegő hangon. Az utcai lámpák tökéletes időzítéssel, ebben a pillanatban kapcsolódtak fel újra. Megvilágították arcának éles íveit.

Angelo arca lágyan ívelt markáns álla fölött. Ennek a férfinak az arca csupa él. Egyáltalán nem hasonlított az én szerelmemhez; fél álarcban sem.

Hogyan volt képes erre? Miért tette? Sírás fojtogatott, de visszatartottam könnyeimet. Nem akartam megadni azt az örömöt ennek a teljesen idegennek, hogy összeomolni lásson.

– Hogyan merészelte… – szólaltam meg halkan; az ajkamba haraptam, olyan erősen, hogy meleg vér csorgott a számba, csak így kerülhettem el, hogy ne sikítsak.

Egy lépést hátrált, lecsúsztatta arcáról Angelo álarcát. Isten tudja, hogyan szerezte meg. A lépcsőre dobta, mintha fertőzött lenne.

Álarctalan arca, mint egy leleplezett műalkotás. Brutális, megfélemlítő. Figyelmemet követelte. Egy lépést tettem oldalra, hogy nagyobb távolság legyen közöttünk.

– Hogyan? Könnyen. – Leplezetlen megvetéssel flörtölt. – Egy okos lány azonban inkább a miértre kérdezne rá.

– Akkor miért? – mordultam rá. Nem voltam hajlandó tudomást venni az elmúlt öt percről. Valaki más csókolt meg. Családom hagyománya szerint ez azt jelenti, hogy életem szerelme nem Angelo. Ez az alak azonban…

Most rajta volt a sor, hogy egy lépést tegyen oldalra. Széles háta eltakarta a múzeum bejáratát, ezért nem láttam, ki áll ott. Válla ernyedt, a szája tátva, gyönyörű arca fedetlen volt. Nézte, csak nézte, mintha magába szívta volna a jelenetet.

Angelo duzzadt ajkamra pillantott, aztán sarkon fordult, és visszament az épületbe. Emily szaladt utána.

Wolfe, a Farkas már nem volt báránybőrben, ahogy felfelé haladt a lépcsőn, és a hátát mutatta nekem. Amikor elérte az ajtót, a fehér ruhás nő lépett ki, aki mellette ült az asztalunknál. Wolfe karon fogta a nőt, levezette a lépcsőn, elléptek mellettem, és rám sem néztek, ahogy ott álltam összetörve. Hallottam, hogy a fehér ruhás nő súg valamit, a férfi nyers hangon válaszol, és a nő nevetése apró szélcsengők hangjaként cseng a levegőben.

Amikor limuzinjuk ajtaja becsapódott mögöttük, az ajkam annyira égett, hogy meg kellett érintenem, mert tudni akartam, nem lobbantotta-e lángra a bőrömet ez a férfi. Az áramszünet nem lehetett véletlen. Ő csinálta.

Elvette az erőt. Az én összes erőmet.

Kirántottam fűzőmből az üzenetet, a lépcsőre hajítottam, és rátapostam, mint egy toporzékoló, hisztis gyerek.

Wolfe Keaton egy csóktolvaj volt.