Nagy J. Pál

Irma

Valami elveszett

Előszó

Közvetlenül a második világháborút követően született gyermekek sorsát, ezen belül, egy alföldi tanyán élő, nagycsaládban született leánygyermek élete kezdetét, hét éves kortól, tizenhárom éves korig írja le a szerző.

A könyv megtörtént életet ábrázol, megváltoztatott nevekkel és szereplőkkel.

Ez az időszak az, amely valamennyink, természetesen az akkor élők számára, a történelmi események hatására, hatalmas megpróbáltatást jelentett. Megpróbáltatás akár városban, akár falun, vagy tanyán élt.

Különösen nehéz sors jutott, a tanyasi nagycsaládok számára, mert a megélhetést, az általános terheken túl, természetesen, a gyermek létszám is nagyban befolyásolta, és befolyásolja ma is.

A súlyos teher, amelyet a könyv főhőse viselt, és ahogyan igyekezet ezeket elviselni és megoldani, szolgáljon példaként valamennyiönk részére, akár nyugodtabb, elviselhetőbb környezetben kell élnie, vagy akár, más körülmények által befolyásolva, de hasonlóan nehéz helyzetben él a mai körülmények között is.

Az emberi kiszolgáltatottság, bizonyos esetekben az embertelenség az, mely megnyomorítja az emberi lelket. Különösen igaz ez, amikor a teljesen kiszolgáltatott gyermek az áldozata ennek a társadalmi problémának.

Az élet kezdetén elszenvedett testi, lelki nyomor hatása egy életen át elkíséri áldozatát, lehetetlenné téve annak emberhez méltó boldogulását.

Első rész.

Porfellegtől alig látni, a kis akácossal körbeölelt tanyát. A fel-feltámadó szél belemarkol a kiszáradt homok felsőrétegébe, és messze röpíti, hogy valahol távolabb megszabaduljon terhétől, betakarva a környéken ültetett szőlőtőkéket és egyéb veteményeket.

A falu templomtornyát még szép időben is alig látni, most a harang, zengő hangja jelzi az ebédidőt. Éppen abból az irányból fúj a szél, és elhozza a hangját.

A tanyában ki-ki teszi a dolgát. A gazda most a ház körüli teendőket végzi, míg a háziasszony a konyhában és a gyerekekkel foglalja le magát. Van elég tennivalója. Gyerekekből nincs hiány a családban. Az új család két korábbi családból egyesült. A gazda megözvegyült és öt árván maradt gyerekről gondoskodott. Az anyának az élete sem nevezhető virágzónak. Fiatal leányként szolgált a környéket birtokló uraságnál, aki elvárta, kikövetelte, hogy a női beosztottak minden óhaját, parancsát gondolkodás nélkül teljesítsék. Ennek eredménye lett az első két gyermek. Amíg az uraságnál szolgált, addig valamelyest gondoskodott a gyermekek eltartásáról, de miután úgy döntött, hogy férjhez megy, már többé semmi segítséget nem nyújtott az uraság részükre.

Nagycsaládból származó férjével így közös családot terveztek, gondoskodva még a korábbi két gyermekről is.

A család további öt gyermekkel gyarapodott. Életük, és életkörülményük a világválság utáni nehéz helyzetből és a család általános helyzetéből adódóan sok nehézséggel volt terhes. Az apa rövidesen tüdőbetegségben elhunyt.

Így apa, és keresőkéz nélkül maradt ez a család. A két árvacsalád ismerték egymást, annak ellenére, hogy a tanyavilág lakói nagyobb távolságra laktak egymástól, de gondjuk, bajuk összefogásra késztette őket.

Talán ez a gondolat vezérelte az árván maradt családokat is, amikor úgy döntöttek, hogy egyesítik a két családot és együtt próbálják meg életben tartani az így már jelentősre duzzadt gyermeklétszámmal rendelkező családot.

Ebben a tanyasi házikóban, mely szülői ház volt, gazdálkodtak még a mama segítségével kiegészítve. A világválságból alig kászálódtak ki a nemzetek, amikor egy újabb veszély fenyegetése jelent meg. A hitleri Németország világháborúba sodorta hazánkat is, amely tovább nehezítette valamennyi család életét, így ennek a családnak is további nehézségekkel kellett megküzdeni. A férfiakat különböző hadiszolgálatra kötelezték, hol kiképzésre, hol munkaszolgálatra vitték a hadra fogható korúakat.

Ebbe a csoportba tartozott az egyesített családfő is.

A fegyveres szolgálatot súlyos sebesülés, majd hadifogság követte. A családja otthonában újból ezerkilencszáznegyvennégy nyarán köszönthette.

Az egyesített család további öt közös gyermekekkel is gyarapodott.

A közös család harmadik gyermekeként jött e világra Irma, a negyvenes évek végén. A háborút követő időszak hatalmas teherként nehezedett a családra. A nagyobb gyerekek már kezdték ugyan enyhíteni a gondokat, mivel saját családot alapítottak, de éhes száj továbbra is bőven maradt. Ebben a helyzetben kellett dönteni a családnak, hogy valamilyen módon, de valamennyi gyermeknek jusson legalább minimális élelem, és ruházat.

Nehéz döntés született.

Egyetlen megoldás volt, az árvaház segítségét kérni.

Így került a család gyermekeiből öt fő a városi otthonba.

Ezzel ugyan a gondok kissé csillapultak, de sem a környezet, sem az egyéb helyzet sokat nem javult. Továbbra is nehéz élet terhe nyomta a családot.

Irma lassan betölti a hatodik évét, lassan iskoláskorúvá lesz.

A család idősebb tagjai megnősültek vagy férjhez mentek, és szétszóródtak az ország területén.

Munkát, lakhatást keresve sokszor egyik idénymunkából a másikra az ország területét átutazva költöztek egyik helyről a másikra.

Idősebb féltestvér bátyjánál alig féléves volt a gyermek, amikor idénymunkára nyílt lehetőség az egyik dunántúli település téglagyárában, ahol a szálláslehetőséget két fő munkavállaló esetén biztosítottak.

Így kerülhetett szóba Irma első megpróbáltatása, mivel rá gondoltak, mint gyermekfelügyelőre, amíg ők dolgoznak.

A még mindig gondokkal küzdő család, fájó szívvel, de hozzájárult ahhoz, hogy a hetedik évében lévő Irma elhagyja a családi fészket és az első munkába állást megismerje.

Eljött a nap amikor, összeszedve pár apróságot, búcsúzni kellett a családtól.

A bátyjáék is csomagoltak, ágy, szalmazsák, asztal, szék, kisebb szekrény, néhány ruhanemű, és útravaló élelem került a vagonba, mire ők is letelepedtek valamelyik sarokba.

Irma lógó fejjel közeledett a vagonhoz, egyre jobban szorítva apja kérges tenyerét, félt. Félt az ismeretlen jövőtől, az alig ismert bátytól, a messzeségtől, szinte mindentől, ami elszakítja az otthontól.

Nem értette miért? Miért kell elmennie a megszokott, szegény családi környezetből, amely az ő

otthona is, ahol ott vannak a szülei, testvérei. Itt ismer már sok embert, itt akarta folytatni az iskolát, itt vannak a hasonszőrű barátok.

És most egy számára ismeretlen helyre menni, szinte idegenekkel!

Hogy lesz ott a távolban, ahol anya, apa védőszeme nem vigyáz rá?

Ki fogja vigasztalni, ha baja, gondja van?

Ha nem láthatja testvéreit!

Gondolatai cikáztak, mint villám a dübörgő égen, lába remegett, alig tudott nekik parancsolni, szinte már húzatta magát mire a vagonhoz értek.

Apja szomorúan ránézett, tekintetük találkozott. Irma tudta, hogy apja érti, mit mond a szomorú szeme, de nem értette akkor mégis miért vezette oda az őt a hosszú időre elválasztó vagonhoz.

Nagyot nyelt az apa, majd hirtelen a fiára nézett.

– Aztán nagyon vigyázzatok ám magatokra, ott a messze távolban. Na meg tudod ő is kicsi még, neki is szüksége lehet gondoskodásra, szeretetre, úgy hogy ne feledd, most rátok bízom, és gondoskodj róla úgy mintha ő is a gyermeked lenne.

Irma nem értette, hogy lehetne úgy gondoskodni…?

Anya, apa, otthon, valahol távol, idegenek között?

A mozdony éles füttye késként hasított a szívébe.

– Beszállás!! Indulunk!! – Kiáltott a piros sapkás ember és a tárcsát magasba emelte.

Apja keze megmarkolta Irmát, először magához szorította majd felrakta a vagonba. Irma ujjai nem akartak engedelmeskedni, csak markolta apja kabátját, de a vonat erős pöfögéssel, lassan elindult.

Irma lassan mégis elengedte élete eddigi biztos pontját, de érezte, valami megszakadt.

Megszakadt valami, ami eddig biztos pont volt, amire mindig számíthatott, ami az életet jelentette számára. Viszi a vonat valahová idegenbe, a bizonytalan jövőbe.

Az apa a peronon állt és a vonat után nézett, érezte valami nincs így rendben. A két világháborút is megjárt ember, amikor megfordul, érzi, könny szökik a szemébe.

A vagonban néma csend honolt hosszan, mindenki maga elé nézett, mintha lenne valami fontos dolog, amin gondolkodni kellene.

A fiatal pár, a vagon belsősarkában elhelyezett, a sarokba szórt szalmán, míg a gyermek az anyja ölében pihent.

Irma a vagon közepén elhelyezett asztalnál áll, és a vonat mellett elfutó tájat kémleli az ajtó résein át. Legalábbis ezt gondolta a fiatalasszony, amikor félszemmel Irmát figyelte.

Szinte észre sem veszi, hogy Irma hang és könny nélkül csendben sír. Csak akkor figyel fel rá, amikor Irma száját a zokogás hangja hagyja el.

– Vegye, át legyen szíves egy kicsit! – szólt, és átadta a gyermeket az apjának.

Lassan odamegy Irmához és szeretettel végigsimítja a fejét.

– Látom nagyon szomorú vagy! Tudom, hiányoznak az otthoniak, nekünk is, de mennünk kell,

mert megélni manapság másként nem lehet. Erre a kis időre biztosan jól megleszünk egymással. Te vigyázol a kicsire, mi pedig gondoskodunk rólad, rólatok. Az iskolában is lesznek hamar barátaid, megbékélsz a környezettel, összeszokunk és egy rendes családot alkotunk rövidesen. Meglásd jó lesz ott is! Szép hegyes, dombos vidék amilyet te még nem láthattál, hiszen otthon a legmagasabb domb a vakondtúrás.

Úgy megszereted, hogy a végén haza sem akarsz majd jönni. – mondja kissé tréfásan, hogy feledtesse, az apróság bánatát – Gyere, ülj ide hozzánk! Itt azért kényelmesebb! Még hosszú az út mire odaérünk!

Kézen fogta Irmát és odaültette melléjük, majd lágyan átölelve próbálta vigasztalni.

Irma hagyta magát dédelgetni, és lassan nekidőlt sógornőjének.

Gondolatai most már messze jártak, a maguk mögött hagyott otthont, és az elmondottakat próbálta végig gondolni.

Persze hogy hiányoznak az otthoniak. Apa, anya és a testvérek, akikkel éjjel-nappal együtt lehetett. Nem volt kíváncsi az új országrészre, neki nagyon megfelelt az a sivár, homokfújta, széljárta, lapos vidék. Gondolta – Nekem elegendő magasság a vakondtúrás is, csak ott lehessek ahol azok élnek, akiket szeretek, és akik viszont szeretnek.

Még nem értette miért kell olyan messzire elmenni, miért kell a biztonságot nyújtó otthont elhagyni.

A vonat ringatózása, kerekeinek egyhangú csattogása lassan álomba ringatta a sok gyötrelmes gondolattól elfáradt kis testét.

Álom, amely feledtet minden gondot, bajt, és míg tart, ott járhat, ahová a szíve hívja, köti, amelyet az élet keserű pillanatai sem vehetnek el tőle soha.

Már újból a meleg homokban kergetőznek, önfeledten játszanak, szinte érzi amint a szellő, hosszú fekete hajába

belekap. Ott vannak a testvérei, húga, bátyja, nővére egyaránt, de látja amint apa a kertben teszi dolgát, miközben félszemmel figyeli a játszadozó gyerekeket.

Most újból érzi azt a biztonságot, amit csak ők, a szülők tudnak gyermekeik számára biztosítani.

Elégedett mosoly ül az apró arcára.

-Nézze, talán lassan megnyugszik Irma! – Szólalt meg a fiatalasszony.

– Mintha mosolyogna álmában.

– Biztosan valami szépet álmodott. – Válaszol a férj – Neki sem lesz könnyű, úgyhogy ráfér egy kis kikapcsolódás legalább álmában.

– Ilyen munkát még mi sem vállaltunk és nem is csináltunk mondja a fiatalasszony! Még mi sem tudjuk pontosan mi vár ránk! Mit gondol milyen lesz a szállás, amit biztosítanak?

-Tudod jól, hogy minden lehetőséget ki kell használnunk ami, adódik. – Szólalt meg a férj – Majd beletanulunk ebbe is. A szállás, hát nem tudom, de egy biztos az ilyen munkahelyeken nem szokták elkényeztetni a dolgozókat. Azért remélem legalább egy külön kis szoba, konyhával jut a négyfős család részére!

Irma mintha csuklana egyet, majd nagy levegőt szív.

– Hagyjuk pihenni, nehogy felébresszük! Mondja a férj-

Lesz még időnk latolgatni, hogy mi lehet, mi várhat ránk.

Belevágtunk, most már csak a remény maradt számunkra, egy a lényeg, bíznunk kell magunkban és a munkaadókban is, azután majd meglátjuk, mi következik.

Irma szinte repül álmában, átsuhan a kanyargós földúton, és már az út másik felén a nádas bokros réten virágot szed. Szép csokor kerekedett a sok fajta színes, illatos vadvirágból, ilyesmivel többször kedveskedett szüleinek

A csokorral szinte száguld apjához, anyjához,

– Nézzék milyen szép virágokat szedtem, és milyen illatosak! Maguknak hoztam!

Az apja simogatását érzi pofikáján.

– Valóban szép – mondja az anya. De megint távolabb mentél, mint azt megengedtük. Ilyen virágok csak a réten, az úton túl nőnek, tehát elhagytad az udvart.

Ne, soha ne hagyd el a biztonságot nyújtó családi környezetet, mert nem tudhatod azon kívül mi vár rád.

Bármi érhet, és nem leszünk ott, és nem lesznek ott a testvéreid, sem hogy segítsenek neked.

Irma most mintha sírna, szinte zokog egyet-kettőt,

majd hirtelen felnyitja a szemeit.

Hirtelen körbenéz, mint aki nem hisz a szemének, nem tudja mi ez, hogy került ide?

Lassan felocsúdik, eszébe jutnak az előzmények, de apró kezét mégis megnézi, mert még mintha apja kezének erős fogását érezné markában.

Csalódottan sóhajt egyet. De már nem sír, szíve mégis nagyon szomorú.

A résen át kitekint a tájra. A vonat mellett szokatlanul futnak a fák, szántóföldek, mezők váltják egymást.

Először utazik vonattal. Hallott már róla, de el sem tudta képzelni milyen lehet, ezzel a vasparipával lovagolni.

Lassan kezdi lekötni az állandóan változó táj, a neki szokatlan látnivaló.

Csordában legelésző marhák mellett fut a vonat.

Mennyi tehén? – csodálkozik el Irma. A csorda mellett Irmánál alig nagyobbnak tűnő gyerek egy nagy botra támaszkodva félkézzel integet a vonat felé. Irma apró keze is integetésre lendül.

Lassan elmarad a csorda, helyébe más és más tájak váltják egymást. A mellettük futó úton ökrös szekér bandukol. A szekérbakján egy bácsi nagy kalapjában biztos bóbiskol, mert egy-egy zökkenőnél a lehajtott fejéről épphogy le nem esik a kalapja.

Irma hirtelen szokatlan hangra lett figyelmes. A már megszokott kattogást, szinte elnyomta ez a süvítő, idegen hang. A felnőttekre nézett.

– Na, végre ide is elértünk – mondja teljes nyugalommal a bátyja.

Meglepődött – talán a célhoz értünk – gondolja Irma.

De hirtelen új kép tárult elé.

Alattuk mélyen hatalmas víztömeg hömpölyög. Keze akaratlanul is elmarkolja az asztalt. Félelem fut végig testén.

Ne félj –, szól hozzá a bátyja, és odalép mellé-

Ez a Duna ez hazánk legnagyobb folyója és ezt a fura hangot a vashíd adja, mindjárt át is érünk rajta, és akkor, megint a meg szokott kerékkattogást fogod hallani.

Bátyja szavai és közelsége kissé megnyugtatták. Szemét és gondolatait most egy másik látvány kötötte le.

– Nézze mekkora ladik, és miért füstölnek rajta? – Csodálkozva kérdezte, mert a nagy vashíd, most meg ez a ladik neki teljesen új felfedezés volt. Otthon a csatornán fából készült a híd, csónakot meg csak akkor látott, amikor apjával kiment a halastóhoz, de az jóval kisebbnek tűnt.

– Ez már nem ladik, látod jóval nagyobb.

Ezt úgy hívják, hogy hajó és azért füstöl a kéménye, mert ez gőzhajó.

Irma csak nézett kifelé, sokat nem értett az elmondottakból, de azt tudomásul vette, hogy nagy víz, nagy ladik, azaz hajó, ami azért füstöl, mert gőzhajó.

És valóban gyorsan vége lett a fura sivító hangnak, és már újból csak a kerekek csattogása hallatszott, és a táj is megváltozott. Folyó helyett fák és hatalmas dombok következtek.

A fák ágai szinte súrolták a vonat oldalát, ilyenkor akaratlanul is mindig hátrált egy kicsit, és szemét hunyorgatva, kezét maga elé kapta.

A gőzös füstje szinte megtöltötte a vagont, amikor erős pöfögéssel húzta a szerelvényt fel a hegyoldalon, máskor viszont szinte szabadon futott lefelé.

A hegyek is hol távol voltak, hol pedig olyan közel, hogy csak egy partoldalt lehetett látni.

– Szép táj – gondolja Irma – De a mi vidékünk sokkal barátságosabb, és… otthonosabb!

Fáradság önti el kicsiny testét, ezért ő is letelepszik a többiek közé.

Vonat ringatása, egyhangú zakatolása hamarosan álomba is ringatja.

A fáradtságtól most mély álomba merül. Elkerülik az édes álmok, gyenge teste már csak pihenésre vágyott. Közben a vonat kattogva kanyargott, hegyen, völgyön át, szelte, falta az utat, itt-ott nagyokat sípolva, duzzogva.

– Irma már valóban elfáradt – Mondja a fiatalasszony.

– Most talán nyugodtan pihen – válaszolt rá a férje. Még néhány óra talán és megérkezünk a végcélhoz, akkor úgy is szükség lesz minden erőnkre, hogy lepakoljunk, megtaláljuk a szállást, na, meg azért egy kicsit el is rendezkedjünk, mert valószínű, hogy holnap már munka vár mindkettőnkre.