virgin bergh

A fekete vár

„Skóciában, Dornie település közelében áll egy vár, ami egykoron a skót MacRae klán székhelye volt. Ez az Eilean Donan-i vár.

Ezt a fikciós regény, amit most a kezedben tartasz, ennek a várnak a története ihlette. A szereplői kitalált alakok, de a felmenőik között említés szintjén felmerülnek valós, történelmi alakok is, akiknek sem a családfája, sem a tettei ebben a könyvben nem egyeznek meg a valósággal.

A történet, ami ebben a könyvben meglapul a fantáziám szüleménye.”

„Azelőtt percek jöttek, percek múltak

Órák és napok egymásra hulltak.

Tovarepültek hónapok, évek.

Míg egyszer meg nem láttalak téged.

Azóta mindig, azóta mindig…

Megáll az idő, az égen néma álló csillagok

A Földön csak te vagy és én vagyok,

Hallgatsz és hallgatok,

Szerelmes szó sem csendül.

Megáll az idő, ha rád talál az ajkam lángolón,

A végtelenben járunk álmodón,

Minden más elmúló,

Csak ez az emlék el nem száll.

Csókokra ébredünk, ami volt messze tűnt

Itt van a perc, ami több mint az évek.

Csak együtt élhetünk, örök az életünk

S míg tart ez a perc, s te lágyan ölelsz.”

(Hollós Ilona – Megáll az idő)

PROLÓGUS

Egészen másképpen képzeltem el az esküvőmet. Az nem kifejezés, hogy mennyire nem így! Fehér rózsák mindenhol, a hegedűsök valamilyen kellemes – mások számára épp giccses – andalító zenét játszanak, amitől a könny is kicsordul a szemeimből, viszont boldog mosollyal az arcomon sétálok be a templomba, miközben édesapámba karolok. Az ő szemeiben is könnyek csillognak és végtelenül büszke rám. Az ő egyetlen, kicsi lánya végre férjhez megy. A templomban kevés ember van, főleg a szűk családi kör tette tiszteletét, de több ember nem is kell. Az oltárhoz érve lassan a kedvesem elé lépek. A fehér, csipke fátyolon át felmérem tökéletes vonásait, jelenléte megnyugtat, kezemet finoman megszorítja míg a pap belekezd a ceremónia szövegébe…

Nah, én így képzeltem el.

Most az oltár előtt állva kétségbeesett pillantásokat vetettem az első sorban helyet foglaló szüleimre. Csalódott, fájdalmas pillantásokat kaptam viszonzásul. Tekintetem végigjárattam a násznépen. Valamilyen kapaszkodó után kutattam, hátha egy régi barát, ismerős arca megbújt a tömegben, de újra azokat a savanyú képű embereket láttam, mint eddig is. Pedig az egész templom tele volt! Kellett, hogy legyen a jelenlévők közt valaki, akiből erőt meríthetek és megnyugtatja a lelkivilágom! Az előttem álló férfi hirtelen a kezei közé fogta a fehér, csipke kesztyűbe bújtatott kezem, de olyan gyengén tartotta, hogy egy bágyadt szellő se sok az is szétkaphatott volna minket egymástól. Sírni lett volna kedvem, de erre már az előző este összes óráját felhasználtam, így most mint egy száradt kóró úgy álldogáltam a férfi előtt… aki majd a jövendőbeli férjem lesz. Nem volt ám csúf, bár jóval idősebb volt nálam, olyan tekintélyes korú és méltóságos meg magasságos… még mindig idegesen harapdáltam az ajkaim amiatt, hogyan is nevezhetném őt. A „jövendőbelim” túl szívélyes kifejezésnek tűnt volna. Túl gyengédnek és érzelemdúsnak, ami erre a férfira itt előttem biztosan nem volt jellemző. De legalább nem volt zsarnoki tekintete, így reménykedve pillantottam fel rá, egy új, szép jövőt ígért nekem a nászunk.

Alakját még egyszer lassan végigmérve, halkan felsóhajtottam. Hát, tényleg ez lett. Beletörődtem a sorsomba, a szüleim akaratába, akiknek ez a nap se jelentett többet, mint akármelyik másik. A pap csak beszélt szüntelenül, mígnem találtam egy pillantást. Nem épp az volt, amit kerestem, de legalább már nem csak a fásultság ütközött ki az arcomon, hanem megjelent a harag is, egy kis gyilkolásvággyal karöltve. Lord Devon foglalt helyet közvetlenül a herceg jobb oldalán és kárörvendő

pillantásokat küldött felém. A gyomrom fordult egyet már csak a látványától is. Na, ő épp nem volt egy unalmasnak nevezhető alak, csak talán annyi volt a rovásán, hogy kibírhatatlan volt, félelmetes, beképzelt, fellengzős és mellesleg ő juttatott engem ide. Legalábbis benne volt a keze, ezt biztosra vettem. Egy elégedett mosolyt küldött felém, miközben kicsit megemelkedett a székében, hogy jobban lásson minket, kihúzta magát ültében. Kezemmel máris erősebben kapaszkodtam leendő

férjem jobbjába, miközben azon merengtem, hogyan fojtanám meg ezt az istenátkát akár egy kanál vízben! De ha attól nem dobja fel a talpát, akkor majd a kanalat dugom fel az orrába! Csak ennyi kellett ahhoz, hogy máris jobb kedvem legyen! A pap végre az utolsó sorhoz ért, de még volt egy fontos kérdés, amit minden esküvőn fel kellett tennie minden kis paráználkodó legnagyobb bánatára.

– Ha a jelenlévők közül bárki tudomással bír olyasvalamiről, amiért ők ketten nem egyesülhetnek a házasság szent kötelékében, szóljon most, vagy hallgasson mindörökké! – Öreg volt már, kissé nagyothalló is, a fogaival az ínyét szívogatta, mintha valami cukorka lenne a szájában. Türelmetlenül fészkelődtem. Már hogy lenne bárkinek tudomása arról…

– Nekem atyám! A kisasszony több alkalommal is velem hált!

Először azt hittem, hogy csak képzelődöm, bár a hang tulajdonosát ezer közül is felismertem

volna, iszonyodva mértem fel alakját, ahogy felemelkedett ültéből. Lord Devon volt az.

ELSŐ FEJEZET

Evian Eilean nic Domnaill

A fúvósok hirtelen elhallgattak a képzeletbeli esküvőm ceremóniáján, a madárcsicsergés is abbamaradt. Lord Devon szerintem szándékosan megmérgezte őket. Majd rózsaszirmok kezdtek el hullani a földre, csodás, fehér rózsabokrom szirmai.

Azt mondják az ember előtt ilyenkor lepereg az egész élete vagy kőszoborrá merevedik. Rám az utolsó volt jellemző. A kezem is görcsbe rándult már annak gondolatára is, hogy elképzeltem, az ujjaim milyen erővel fonódnának ennek az álnok csirkefogónak a nyakára. Bár Lord Devon több volt egy egyszerű, álnok csirkefogónál. Sajnos messzebbre nyúlt a mi történetünk. Már, ha olyan volt, hogy „a mi történetünk”…

Egész életemben igyekeztek arra nevelni, hogy az érzéseimet a legcsekélyebb mértékben se mutassam ki, ha lehet inkább tartsam őket magamban. A hangsúly mindig is anyám igyekezetén volt, hisz ha rajtam múlt volna akkor biztosan az egész világ egyhamar tudomást szerzett volna arról, amikor épp bal lábbal keltem fel az ágyamból. Nem mondanám, hogy zökkenőmentes volt a gyerekkorom viszont két fontos tényezőt meg kell már, hogy az elején említsek. Anyámnak nem csak velem gyűlt meg a gondja, hisz ott ugrándozott körülötte a hat szép fiútestvérem is, valamint az sem elhanyagolható tény, hogy apám Domnaill mac Ferguson volt, Skócia dél-nyugati tartományának hercege. Ayrshire-ben mindenki ismerte a nevét, az emberek szemében szinte egyet jelentett a mindenhatóval. A családunk ezen a vidéken élt már évszázadok óta, mégis egyik ősömnek sem sikerült annyira tönkre tenni a hírnevét, mint apámnak. Ha tehette csak ivott és dorbézolt, idősebb korára sem nőtt be a feje lágya. Angus király pedig jóságos volt hozzánk, több alkalommal is a megbecsülését fejezte ki családunk iránt, míg apám messzire kerülte a palotát, taszította az a fényűzés, az úri társaság. Sokáig fel sem mértem annak a tehernek a súlyát, ami már kislány korom óta a vállaimat nyomta. Szabad perceimet mindenféle úri lányhoz illő elfoglaltsággal töltöttem, olvastam, horgoltam, zongoráztam. Ha elbóbiskolva a könyv lapjai közé dőltem és összenyálaztam őket akkor néha anyám azt is engedélyezte, hogy a lovam nyergébe pattanva bejárjam a birtokunkat, természetesen a határokat szem előtt tartva. Nem volt túl sok beszélgető pajtásom a testvéreimen kívül. Anyám szinte mindig a ház dolgaival foglalkozott, a cicomákkal, a kerttel – ott ahol az én szerelmetes rózsabokrom is növekedni kezdett –, na meg üldözte a fivéreimet, kicsiket-nagyokat egyaránt. Én voltam az egyetlen lánya, így nekem külön bánásmód jutott. Féltettek a Nap égető

sugaraitól, hisz vigyáznom kellett bőröm fakó voltára, óvtak a széltől is, meg ne hűljek, a házimunkától, hogy a kezemen a bőr sima maradhasson és puha. Ha jobban belegondolok, általában mindentől óvtak! Így akkoriban még nem jutott sok azokból a csodálkozó vagy éppenséggel fanyalgó pillantásokból, amiket hosszú, tűzpiros fürtjeim látványa váltott ki az emberekből. Talán nem is értettem volna meg, mire fel ez a harcias tűz vagy elrettenés a szemeikben, hisz nekem annyira természetes volt a hajam színe, mint ahogy az apró szeplők futottak szét orcáimon vagy ahogy levegőt vettem. Anyám sokszor emlegette fel nekem, le sem tagadhattuk volna a testvéreimmel együtt, Domnaill mac Ferguson az apánk!

Édesanyám, ha épp nem a hajam fésülgetésével volt elfoglalva, akkor az önmegtartóztatásról, a szüzességről, mint kincs, majd az irgalmatlanul gyors pokolra kerülésről mesélt nekem, hogyha az első kettő valamilyen oknál fogva kimenne a fejemből. Nem vittek magukkal ezért túl gyakran társaságba sem, nem mutatkozhattam az emberek előtt, hogy még véletlenül se adjunk táptalajt egyes csúf pletykáknak. Nagyon félt attól, hogy a férfiak majd szemet vetnek rám és kulcsaikkal megpróbálják a szüzességem lakatját megrongálni, esetleg nyitódásra bírni. Néha volt egy olyan megérzésem, hogy a világ nem körülöttem forog, de aztán a következő pillanatban anyám arcára pillantva máris rá kellett döbbennem az ellenkezőjére! Az ő aprócska és törékeny világának a középpontjában bizonyosan én álltam! Rá hárult az a feladat is, hogy a külsőmmel foglalkozzon, vegyen nekem szép ruhákat, fésülgesse a dús, vöröslő hajamat, rosszallóan méregesse a szeplőket az amúgy hófehér, kerekded arcomon. Pedig a pöttyöket, amik mindkét orcámon végigfutottak, épp tőle örököltem, ahogy a magasságom illetve mélységem is, ezért igyekezett minél magasabb sarkú cipőt

rendelni nekem meg az egyre növekvő lábfejemnek is. De legalább addig is foglalkozott velem, hisz a sok testvérem meg a ház ügyeinek intézése közben erre nem jutott túl sok ideje. Aztán ott volt apám.

A hajam színét tőle örököltem, így nem is érhette szó a ház elejét. Anyám sokszor elmesélte, hogy ez volt az első dolog, ami megragadta őt apámban, aztán jobban megismerte élete párját. Ritkán találkozhattam vele, sokat volt úton, még többet a helyi ivókban. Amikor hazaért, akkor kettőjük újbóli, szerelmetes egymásra találásától zengett az egész ház. Mondanám, hogy a viszontlátás öröme tette, de anyám túl hangosan, vehemensen esett neki, szórta rá a cifrábbnál cifrább szitkokat, hogy aztán a nap végére megbékéljen, majd apám nyakába borulva gondoskodó szeretetével halmozza el őt. Ez annyira természetes volt közöttük, és azt hiszem én is hasonlóan éreztem apám iránt. Mindig vártam, hogy hazatérjen közénk és meséljen nekünk, de közben ahogy idősödtem, úgy lett egyre világosabb számomra is, hogy miért marad ki napokra. Apám nyughatatlan természetű ember volt.

Szeretett minket, de nem tudott volna napokig otthon ülni és a ház körül segíteni. Szerinte ez a fehérnép dolga volt, így anyámra hárult minden feladat, míg ő elment férfi dolgokat megvitatni.

Aztán megváltozott minden ahogy betöltöttem a tizennegyedik életévemet. Álmodoztam sokszor arról, milyen lesz, ha egyszer végre átlépem a szülői ház ajtaját, de amikor ez a nap valóban eljött, már nem is tűnt annyira könnyűnek és mulatságosnak az egész. Szét akartam pedig nézni a világban, használni azokat a nyelveket, amiket megtanultam, meg akartam ismerni új hangszereket, magamba akartam szívni a világ összes tudását! De nem mondhattam ellent a szüleim akaratának, akik egészen más sorsot szántak nekem. A királyunk lánya, Christine is épp akkor lett tizennégy esztendős, a szüleim pedig arra jutottak, hogy a legjobb helyem mellette lesz, udvarhölgyként. Addig azt éreztem a herceg lányaként nincs más dolgom, mint a hajamat ápolni és az igazira várni, de mint kiderült elébe kellett mennem a dolgoknak. A testvéreimtől való elválás viselt meg igazán. Ők mind fiatalabbak voltak nálam és el sem tudtam volna képzelni, hogy többé ne lássam őket. Talán amikor a könnytől maszatos arcukra esett a pillantásom, jöttem rá arra, hogy én erre nem készültem fel, nem is akartam innen igazán sosem kiszakadni. Mélyen el akartam magamban raktározni az arcvonásaikat, amiket sok pajkos, vörös fürt foglalt keretbe. Nem úgy neveltek fel, hogy feladjam vagy akár hezitáljak egy-egy rizikós pillanatban, mégis abban a percben sok lelkierő kellett ahhoz, hogy átlépjem a házunk küszöbét.

Az éj sötétjében apró csillagok fénylettek fel, amikor a hintóm egy hosszú, fáradtságos út után végre begördült a királyi udvar, hatalmas, kovácsoltvas kapuján. Elkerekedő szemekkel figyeltem, ahogy az a nehéz szerkezet, nyikorogva megmozdul majd kinyílik előttünk, hogy egy új utat mutasson nekem. Egy teljesen új világ tárult fel abban a pillanatban előttem, hogy szapora szívveréssel és elakadó lélegzettel adózzak a királyi palota kivilágított, szemkápráztató látványának.

Sosem láttam még akkora monumentális építményt azelőtt, így sokáig csak csodálni voltam képes. A hintó kerekei alatt minden fordulatkor megroppantak az apró kőszemek, amikkel fel volt hintve az út végig előttünk, míg az ablakon kidugva a fejem megpillantottam azt a gyönyörű tavat is, amikre a csillagok fénye vetült. Zöld, kacskaringós indák, vizinövények, virágok siklottak benne, hogy úgy érezzem magam, mint aki egy álomvilágba csöppent. A fáradtság ólomsúlyként nehezedett minden porcikámra, alig bírtam ébren maradni, mégis vonzotta a tekintetem a palota látványa, valami újat ígért, valami csodálatosat.

A kezdeti lelkesedésem akkor vett zuhanó repülést, amikor rájöttem ezentúl sokkal több szabályt kell majd betartanom, mint eddig valaha. Udvarhölgyként időm nagy részét Christine hercegnő

mellett töltöttem. Hosszú, aranyló szőke tincseit általában feltűzve, szigorú kontyba rendezve hordta, csak esténként csodálhattam meg, amikor kibontotta a derékig érő hajzuhatagot. Törékeny, vékony alkatát mindig csodálva figyeltem, hisz hozzá képest engem erősebb csontozattal áldott meg az ég. Sosem volt kérdés, ő volt az udvar ékessége, szépsége a Nap ragyogásával vetekedett. Az udvar ezernyi szabályát be kellett tartania, mégsem volt gőgös, sőt! Nem tűrte, ha valaki másokon élcelődik. Velem ellentétben inkább megtartotta magának a véleményét és mindig példás magaviseletet tanusított előttünk. Az ő szemében mi egyenlőek voltunk, ezzel szemben mindenki igyekezett közelebb kerülni hozzá, a bizalmasává válni. Hosszú időnek kellett eltelnie ahhoz, hogy a visszafogott, sótlan jelleme mögött felfedezzem az igazi Christine-t. Szabad óráimban nagy

területeket jártam be a palota falai között, a legtöbb időmet mégis a könyvtárban töltöttem. Otthon is volt pár könyvünk, édesapámmal órákon át görnyedtünk egy-egy atlasz felett a testvéreimmel, hogy elmagyarázza népünk milyen hódításokon vett részt. Valahonnan győztesen tértünk haza, valahonnan meg eléggé sietve, lógó orral. Az országunk jelenleg is hadban állt egy másik országgal, katonáink mérföldekkel távolabb teljesítettek szolgálatot, ezalatt mi otthon csak reménykedtünk abban, hogy jó hírekkel térnek majd haza. Apámtól örökölhettem ezt az olthatatlan kiváncsiságot az új világok megismerése iránt és a történetmesélés képességét is. A könyvtárból kilépve be sem állt a szám az udvarhölgyek között, néha még a hercegnő is leesett állal hallgatta végig azokat a történeteket, amiket pedig már ő is jól ismert. De a könyvek között nem csak híres csatákról találtam feljegyzéseket, hanem egy olyan új világ tárult elém, amivel eddig még sosem találkoztam.

Feljegyzések a lélek szépségeiről, a lángoló érzésekről miután már kezdtem úgy tekinteni az udvarra is, mint egy nagy lehetőségre, ahol ezernyi kapu tárulhat fel előttem, hogy megtaláljam a megfelelő

párt magamnak. A bálokon felvonultak fiatalok, vének, tömzsik, magasak, furák és még annál is furább alakok, de minden bál egy újabb lehetőséggel kecsegtetett, hogy megtalálom ott életem szerelmét. Tudom, nem kis dologról álmodoztam, de ahogy a szüleim túlságosan komolyan vették a megfelelő partner kiválasztását, én úgy vágytam a lelkem mélyén arra, hogy majd velem is megtörténik mindaz, amit a mesekönyvek lapjain is olvastam.

Aztán eltelt lassan négy év. Nehéz időket éltünk, állandóan jöttek a hírek a háborúról, míg mi az udvarhölgyekkel sokszor a folyosók falánál vagy a súlyos márványoszlopok mögött meglapulva gyermeki izgatottsággal, kuncogva lestük ki a lordokat, grófokat ahogy bevonulnak a tanácsterembe, majd a királlyal együtt vitassák meg a fontos hadi lépéseket. Christine ritkán csatlakozott ilyenkor hozzánk. Úgy tett, mintha teljesen úrihölgyhöz méltatlannak tartaná a viselkedésünket, de alkalmakkor mielőtt még nyugovóra tértünk volna, elmeséltem neki aznap milyen új hírekkel gazdagodtam. A katonáink még azelőtt hagyták el az országunkat, mielőtt a királyi udvarba kerültem volna. Ritkán érkezett róluk hír, mégis nem volt olyan nap, hogy ne gondoltunk volna rájuk, ne emlékeztünk volna meg az asztalnál ülve róluk. Ugyanolyan kíváncsiak voltunk, mint bárki más és ugyanannyira aggódtunk értük, mint bárki más. Szerencsére a családom egy tagja sem képviseltette magát a háborúban. Apámat is az a tény mentette meg a hadba vonulástól, hogy hét gyerek várta otthon, azok közül meg pont az egyszem lánya volt a legidősebb. Mellesleg a király rokonságába tartozott, így felmentették a szolgálatai alól. Az eltelt évek alatt azonban egyre több hír érkezett az udvar falain túlról, nem felejtkezhettünk meg a háborúba küldött katonák családjairól, az otthon maradt feleségekről, gyermekekről. Az emberek egyre elégedetlenebbek voltak. Hiába, apámnak igencsak nagy szerencséje volt azzal, hogy a királyunk kiállt mellette, míg sok családnak évekre nélkülöznie kellett az apákat, fiúkat. Az asszonyoknak meg kellett tanulniuk védelmezni az otthonukat, míg arról még nem is esett szó, hogy a sok éhes szájat mivel etetik majd a férfiak távollétében. Négy év túl hosszú idő volt. Amíg én a palota kényelmét élvezhettem és az okozott nagy fejtörést, hogy melyik ruhámat vegyem fel aznapra, addig mások küzdöttek az életben maradásért.

Vélhetően a nép egyre hangosabb zúgolódásának hatására, Angus király úgy döntött, hogy kész letenni a fegyvert és megállapodni az ellenséges királlyal. Többezer katonánk harcolt távol a hazájától, a sebesültek, a halottak száma egyre csak nőtt, túl sok embert veszítettünk már ahhoz, hogy ne fontolja meg ezt a lépést. Újabb heteken át folyt a tanácskozás köztük, míg a király bejelentette a békekötést, aminek egy fontos pontját Christine hercegnő keze képezte. Emlékszek, aznap este sokáig ott ültem Christine mellett az ágya szélén, és csak hallgattunk, mint a sült hal.

Eleinte még vígasztalni igyekeztem őt, hisz önmagam is hittem abban, hogy egy harcias, mediterrán virtusú férfi oldalán is meglelheti a boldogságot, majd magukkal rántottak engem is azon gondolatok, hogy ezek után nekem is hamarosan kérő után kell néznem. A jövendőbelim képe viszont még mindig csak a romantikus könyvek lapjain kelt életre, ami nagyban megnehezítette a dolgomat.

Aki az udvar falai között nőtt fel, nem rendelkezett túl nagy, szárnyaló fantáziával, igazán egyiket sem találtam volna méltónak a kezemre, aztán megérkezett egy kisebb küldöttséggel a spanyol király fia, „José” is, akit a hercegnő, de még jómagam is nehezen értettünk meg, olyan kacifántosan beszélt. Nem ez volt a valódi neve, de királyi sarjként olyan hosszú nevet tudhatott magáénak, hogy

ember legyen a talpán, aki azt megjegyezte volna! José legalább küllemre igen szemrevaló férfi volt.

Magas, kidolgozott testalkattal, a széles vállaitól szinte be se fért a fogadótermünk ajtaján!

Napbarnított bőrével máris nagy feltűnést keltett az udvar népének körében, ajkai körül gondosan nyírt, fekete szakáll volt megfigyelhető és azok az elálló fülek! Szorgosan kezet csókolt mindannyiunknak és igyekezett megadni a nőknek a tiszteletet. Mindezek ellenére nehéz volt kivernem a fejemből a tényt, hogy ezzel a döntéssel Christine-t egy érdekházasságba sodorták, amiből lehetetlen a menekvés, de ezeket az aggodalmaimat semmiképp sem osztottam volna meg vele, nehogy megsértsem őt. A hercegnő a tizennyolcadik évét már betöltötte, így is túl sokáig vártunk azzal, hogy valakinek odaígérjék a kezét, mígnem az apja megtalálta rá a megfelelő

alkalmat. Nem lehetett elhallgatni viszont azt a tényt sem, hogy a béke kihirdetését követően egyre több katona hozta a hírt a győztes csatákról külhonban. Amíg ők a vérüket ontották a hazájukért, és egyre bentebb nyomultak az ellenséges területen, addig a király türelmetlenül írta alá a békét és egyezett ki a spanyol királlyal, aminek az egyik záloga a hercegnő keze lett.

Amíg a győztes csapatainkat vártuk haza, egyre többször jelent meg álmaimban az én hősöm.

Biztos voltam benne, hogyha Christine fejét bekötik, akkor nemsokára az enyém következik, de még mindig élt bennem a remény, hogy olyan kérőm lehet, mint édesanyámnak apám. Valaki, akitől megdobban a szívem és pillangók kezdik majd bontogatni a szárnyaikat a hasamban. Álmaimban a leendő szerelmem mindig hősként jelent meg, egy fehér paripa hátán természetesen. Kezét nyújtotta felém, majd felhúzott maga elé a ló nyergébe és felajánlotta, hogy megmutatja nekem a világot, amit örömmel fogadtam is volna. Kedvesen szólt hozzám, lágyan, hogy ne sértse meg a lelkemet, sőt megvédje, ha arra kerülne a sor. De sajnos ebből a férfi típusból nagyon is hiány mutatkozott a palota falain belül. Habár a férfiak udvaroltak a hölgyeknek, mégsem akadtam eddig össze egy olyan illetővel sem, aki olyan hatással lenne rám, mint amiben reménykedtem. Nem zakatolt hevesebben a szívem, és hiába is igyekeztek volna tréfálkozni velem, ha közben úgy kellett kezemet a szám elé tartva elnyomnom magamban egy-egy ásítást. Talán, aki még szóra érdemes lehetett a köreinkben, az Christine bátyja, Joseph herceg volt. Magas, szikár alkatú, aranyló, szőke hajjal, égkék szemekkel, pengéhez hasonlatos arcéllel rendelkezett. Az első időkben sok önuralomra volt szükségem, hogy ne kezdjek el olvadozni már a látványától is, pont mint a napon a vaj. Joseph nagyon udvarias volt mindenkivel, jó humorérzékkel volt megáldva, és valljuk be: a kisujját sem kellett megmozdítania ahhoz, hogy bármelyik udvarhölgy fejét elcsavarja. Azonban, mint ahogy akármelyik másik férfi is tette volna a helyében, Joseph sem hagyhatta ki az alkalmat, hogy egyes körülötte legyeskedő

hölgyekből tréfát űzzön, majd leszakítva szüziességük virágának bimbóját, hamar az udvar kapuin túlra sodorta őket. Igyekeztem kerülni ezt a beszédtémát, ha a hercegről volt szó vagy ha a herceg jelenlétében tartózkodtunk. Tudtam, hogy nem lenne elfogadott, ha kinyílvánítom erről a véleményem, talán még maga Joseph is megorrolt volna rám, hisz csak egy lány voltam, akinek ildomos volt tartania a száját, így elkerülve a megbélyegzést. Hisz egy olyan nő könnyen céltáblává válhatott mások szemében, aki visszafeleselt egy férfinak, és nem viselkedett tisztelettudóan az udvari körökben.

Négy, hosszú évet töltöttem az udvarban megőrizve a tisztaságom, lakatot téve a számra, és már csak pár lépés választott el attól, hogy a megfelelő férjjelöltre ráleljek, majd bekössék végre az én fejemet is.

Aztán elérkezett a bál napja, amikor összeakadtam a legalantasabb mocsokkal a Földön. A haderőnk végre mind egy szálig hazatért a távoli földrészről, és az egész ország őket ünnepelte. Az udvar meg főleg. A katonák kezdtek megszokott jelenséggé válni nálunk, a szolgálók is sokkal izgatottabban futkostak fel és alá a palota folyosóin. Mindenki csak róluk beszélt, nekik akart kedveskedni, így ömlött a kupákba a bor, ölték le egymás után a brokkolikat, a petrezselymet aprították, paradicsom piros leve fröccsent a tálba. Angus király természetesen nem volt rest nagy lakomát rendezni a katonák tiszteletére, így a terem színültig megtelt emberekkel, majd a hadsereg vezetőjét kezdte el méltatni, mintha nem hallottunk volna már így sokat felőle. Több száz embert mészárolt le, nőket becstelenített meg, falvak népeit tette földönfutóvá és minden más számomra elképzelhetetlen szörnyűségek. A hercegnő bátyja mindig is nagyra tartotta őt, sőt a legjobb

barátjának nevezte, így már akkor hallottam hírét mielőtt még betette volna a lábát a palotába. Már-már azt hittem, hogy hasonlítanak is egymásra, de a főasztalnál helyet foglaló pökhendi alak fekete ruhája szöges ellentéte volt a herceg aranyló öltözetének. Dús, sötétbarna hajkoronája keretezte arcát, csaknem a válláig ért, úgy söpörte félre a szemeiből, hogy sötét szempárjával lenézően mérje fel a tömeget, ami az udvar nagytermében gyűlt össze. Arcát figyeltem, bőrét, ami a mediterrán Nap sugaraival találkozva hamar lebarnult, és ezt a barnaságát még hazatérve sem vesztette el. Nem volt olyan fakó, mint az átlagos udvari arc, de ezt neki elnézték, hisz ő vezette győzelemre a katonáinkat, a csodás tósztjától meg a szavam is elakadt. Aztán fel akartam köhögni a krumplit.

– A csata véres mezején csak az az egy dolog lebegett a szemeim előtt, hogy országomba elhozzam a békét, ami úgy ragyog majd, mint Christine hercegnő jég kék szeme!

Húha! Úgy látszik valakinek elfelejtettek szólni arról, hogy Christine kezét már a dicső hadunk hazaérkezése előtt odaígérték a spanyol hercegnek, a két ország közötti béke biztos zálogául. Nah, ezt jól elbuktad, pajtás! Persze ez nem vont le a győztes csaták értékéből, de ez a sötét alak most nagyon is feleslegesen reménykedett holmi leánykérésben, jég kék szemek szerelmes ragyogásában, mert itt már nem termett számára babér! A hadvezér még a magasba emelte a kupáját és éljenzés kíséretében kiitta a tartalmát. Kicsit megsajnáltam őt. Még harminc se lehetett, bár korát a sötét borostája ritka nyirbálásával igyekezett megnövelni. Mindezek mellett whisky színű szemeiben ott égett a tettvágy és valamiféle finomság is, amivel más nőt akár el is bűvölt volna. A hercegnő arcát látva azonban biztosra vettem, hogy holnap reggel egy újabb összetört szív nézhet majd a tükörbe…

MÁSODIK FEJEZET

Evian Eilean nic Domnaill

A mulatozás elhúzódott egészen késő estig. Az asztalok megrogytak a sok rakott kellel teli tálak, héjában sült krumplik és rántott karfiolok alatt. Már pukkadásig teleettem magam, a ruhám is kínzóan kezdett szorítani a testemen, hogy minimum úgy nézzek ki, mint egy töltöttkáposzta, ezért inkább kitoltam magam alól a széket, hogy tegyek egy sétát a hangos tömegben. Bármerre is néztem csak katonákat láttam mindenhol. Nagyot kortyoltak a borral teletöltött kupájukból, történeteket meséltek a messzi föld lakóiról, akiknek egy szavát se értették, de ezzel jól elszórakoztatták a méregdrága ruhákba bújt udvarhölgyeket. Sok ajakról már hiányzott a rúzs vagy elkenődve maradt nyoma a tányér melletti fehér keszkenőn. Az udvar népe habzsolta az élvezeteket. Tetszett, hogy végre életet, kacagást hoztak a túlcicomázott falak közé. Mosolyogva sétáltam végig az asztalok mentén az erkély felé, egy kis friss levegő reményében. Már besötétedett és a falakra szerelt kis tartókban pislákoló gyertyák fénye meghitten világította be a hatalmas termet. Átfurakodva a tömegen, egyre közelebb jutottam a szabad levegőhöz, csak pár lépés hiányzott volna még, hogy az erkélyre nyíló ajtóhoz jussak. Itt már nem tartózkodtak annyian, a legtöbb ember úgyis a történeteket mesélő férfiak köré gyűlt. Magam elé képzeltem Christine-t, aki fapofával várja, hogy eljöjjön az a pillanat, amikor már illendő felállni és fáradtságra hivatkozva elhagyni a termet.

Szívesebben tartózkodott a lányok körében, ott nagyobb biztonságban érezte magát, meg ugye a király lányának lenni elég nagy felelősség is volt. Mosolyt kellett az arcára varázsolnia, miközben átizzadt, büdös ruhákban, teliszájjal beszélő férfiak nagy hőstettekről számoltak be neki az udvarhölgyein keresztül. Milyen nagy dolog lesz az, ha ez a lány végre kimerészkedik a kérője oldalán a vakvilágba! Vajon arra az útra is magával visz majd engem? Gondolataimból egy halk sikoly ragadott ki. Hirtelen oldalra kaptam a fejem, de csak egy bíborvörös bársonyfüggönyre esett a pillantásom, ami a mennyezetről lógott lefelé, hogy az alját díszítő csinos, aranyszínű rojtok a padlót beterítő koszt seperjék össze. Még figyeltem ahogy a függöny vörös anyagán az arany fonallal hímzett motívumok redőzve összeérnek s egy pillanatig magam is azt hittem, csak a képzeletem játszott az előbb velem. A következő pillanatban azonban egy mély morgás érkezett egészen közelről, feltehetően egy férfitól és a függöny anyaga is alul kissé meglebbent. Mintha egy női ruha alsó fodra surlódott volna a bársonynak. Csak egy villanás volt az egész, de mégsem hagyott nyugodni. A lány sikolya a fülemben ragadt, nem épp élvezetről árulkodott, inkább úgy tűnt, mint akinek a haját húzzák, amit ő nem akar. De mégis ki lett volna az a parázna nőszemély, aki erre vágyott volna? Odébb mozgolódtam a függöny felé feltűnésmentesen, bár a közelemben nem is tartózkodott senki más, talán néhány méterre a földön bóbiskolt egy férfi, fejét a falnak támasztva, kezével még mindig erősen magához szorítva az üres boros üvegét. A lány újra felsírt. Ilyen közelről már biztosra vettem, hogy amit vele tesznek abban ő nem leli örömét.

Meggondolatlan voltam. Csak érzésből cselekedtem.

Egy hirtelen mozdulattal elhúztam oldalra a függönyt, és a döbbenetet szappannal sem lehetett volna lemosni az arcomról. Felismertem a lányt, ő járt körbe a vacsoránál az étellel és a kupákkal megrakott tálcákkal is, több másik szolgálólánnyal együtt. Olyan fiatal lehetett, mint én vagy Christine. A tekintetünk összekapcsolódott, szemei már vörösen égtek a sok sírástól, a haja ziláltan omlott a vállaira, nagyon úgy nézett ki, mint akit jól megrángattak, amíg ide el tudtak rejtőzni vele.

Lord Devon feléje magasodott, mindkét kezével leszorította a lány karjait, ujjai szinte a finom, Naptól lebarnult bőrbe égtek. A lány rimánkodó pillantást vetett felém, próbálta kirántani karjait a férfi szorításából, de az nem engedett. A falhoz nyomta őt, a nyakába lihegett. Megrendültem a látványtól. Christine szavai csengtek a fülemben. „ A férfiak nem szeretik azt a hölgyet, akinek van véleménye vagy visszafelesel nekik. ” Ebből kiindulva a férfiak azt sem szerethetik, ha „ szórakozás”

közben megzavarják őket. Mégis bosszantott már a látvány is, ami a szemeim elé tárult, hisz a másik félnek ez láthatóan nem volt móka és öröm.

– Engedje el őt! – Tettem egy lépést beljebb és kemény pillantást küldtem Lord Devon felé.

Pillanatok alatt fordult meg s, mint aki nem hisz a szemének úgy mért fel maga előtt, hogy

összeugrottak szemöldökei is. A lány karjait még mindig nem eresztette el, de legalább már nem rá folyatta a nyálát, hanem az én jelenlétemre próbált választ keresni.

– Te mégis ki vagy? – köpte felém a szavakat. Milyen egy udvariatlan alak! Az asztalnál bezzeg válogatott dícséreteket zeng a női nemről, de ha egy ismeretlennel szembe kerül, akkor máris kitör belőle a bunkó! A szívem idegesen dübörgött a mellkasomban, valahol éreztem, hogy helytelen, amit teszek és nem szabadna beleavatkoznom a dolgaiba. De nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy a lány ellenkezését figyelemre sem méltatva, erőszakosan akarja érvényesíteni felette az akaratát. Ezt sem ő, de egy férfi sem engedhette volna meg magának! Ez az érzés olyannyira a hatalmába kerített, hogy máris egy lépést tettem felé, közben remegő kezeimmel két oldalt a ruhámba markoltam.

– Christine hercegnő egyik udvarhölgye, és megkérném az urat, hogy ne erőszakoskodjon ezzel a szegény lánnyal! – Ekkor volt az a pont, amikor először mélyen a szemeibe néztem. Meg kellett állapítanom magamban, hogy sosem láttam még hozzájuk fogható ragyogó, sötétbarna szempárt.

Alig pár lépésnyire voltunk egymástól, oldalt a falra szerelve két gyertyatartó szolgáltatta a fényt, hogy a férfi tekintete így sokkal sötétebbnek, veszélyesebbnek tűnjön. Ajkaim elnyíltak egymástól és muszáj voltam nyelni egyet, hogy levegőhöz jussak. Különös érzés fogott el Lord Devon közelében.

Pillantását le sem vette rólam, úgy figyelte arcom minden egyes apró rezdülését, amivel máris zavarba hozott, mégis igyekeztem nem kimutatni. Sajnos nem tudtam lakatot tenni a számra, apámtól örököltem ezt a heves, szókimondó természetem, amitől már óvva intett anyám is, egyszer majd bajba sodor. Mi lett volna, ha Joseph herceget találom itt egy ártatlan, összezavarodott cselédlánnyal? Vajon vele szemben is ilyen pimasz lettem volna? Időm sem volt rá, hogy túl sokáig merengjek a lehetőségeken, hisz a baj már megtörtént és Lord Devon lassú, magabiztos lépteivel szelte át a köztünk lévő távolságot. Már figyelemre sem méltatta a cselédlányt, amit azt hiszem sikernek könyvelhettem el. Felém magasodott, majd gúnyosan lepillantott rám, hogy úgy intézze hozzám a szavait, mintha ő lenne itt a legnagyobb hatalmú férfi, nem pedig egy olyan ember, akivel a kezeimet se mocskolnám be.

– Christine hercegnő udvarhölgyeinek kissé felvágták a nyelvét mióta elhagytam ezt az országot.

– Az ajkai közül kiáramló szesz illata máris az orromba kúszott. A pillantásom lesiklott az arcáról, egyenesen a mellkasára, ahol bizonytalanul időztem egy kicsikét. Teljes fekete ruházata alatt mégis meglapult egy fehér ing, ami félig ki volt gombolva, így látni engedte a napbarnított mellkasát.

Középen egy kis szőrcsík kapott helyet, gondolom ezzel is az volt a helyzet, ami a borostájával.

Szerette volna már idősebb férfinak hinni magát, mert ha leborotválta volna, akkor a nők csak a selymes bőrét tapogatták volna az ujjaikkal… amivel nem lett volna olyan nagy baj! Elkalandozhattak a gondolataim, mert a következő pillanatban már azt vettem észre, hogy Lord Devon ajkai bárgyú vigyorba húzódnak. – Úgy látom a hölgy eléggé hiányolta már az igazi férfi jelenlétet az udvarban.

Szerencsére ezentúl hosszabb ideig élvezhetik majd a társaságomat. – És rám kacsintott! Azt hittem menten elájulok! A pír elöntötte az arcomat, viszont ez egyvelege volt a korábbi zavaromnak és a fellángoló haragomnak.

– Mégis hogy képzeli! – Szűrtem ki a fogaim közül. – A csata durvasága láthatóan teljesen kiölte magából a kedvességet és azt a helyes magatartást, ahogy fordulni illik egy hölgy felé – remegett meg a hangom is. – Az úriemberek jelenléte hiányzik, nem az ilyen vadembereké, mint ön! – Még a háta mögé kaptam a tekintetem a sötétbe és rájöttem, hogy a szolgáló közben magunkra hagyott minket. Elmosolyodtam. – Úgy látom, a ma esti prédája eliszkolt, talán körültekintőbb lesz legközelebb. – Majd meghajoltam kissé előtte és gyorsan visszasiettem a terembe. Már nem láthattam Lord Devon arcát, szemeit ahogy izzanak a haragtól.

Az asztalhoz visszatérve eleinte elégedettséget éreztem. Magabiztosan húztam ki magam, és mosolyogva koccintottam még a mellettem helyet foglaló Gertrude-al is, akit amúgy nem is kedveltem. A gondolataim szüntelenül csak a sötét férfi körül forogtak, akiről már szentül meg voltam győződve, hogy nem csak kívül sötét, hanem belül is romlott. Mintha a pokol tüze égett volna a szívében, aminek a lángjai a szemeiben lobbantak fel. Biztos voltam benne, hogy a mediterrán vendégünkben is sokkal több udvariasság lakozik, mint ebben a lordban. Sőt, biztosra vettem azt is, hogy Christine hercegnő sokkal jobban járt azzal, hogy már elígérte az apja a kezét valaki másnak,

mintsem hogy ez az erőszakos alak kaparintsa meg és törje le a helyéről. Mert akár egy ártatlan kézcsóknak is az lehetett a vége a lord esetében, hacsaknem sütik meg előbb azok a forró ajkak azt a hófehér kacsót. Ennek a gondolatára is váratlan borzongás söpört végig a testemen, de a borra ildomosabb volt fogni azt a bódultságot, ami Lord Devon ajkainak emlékére járta át a testemet.

Aztán Gertrude szavai végre eljutottak hozzám. Az egyik közelben ülő katona mesélt neki arról, hogy mennyire nehéz volt út közben tisztességes ételt készíteniük maguknak, és volt olyan alkalom is, amikor egész este kergettek egy malacot az erdő sűrűjében, hogy az kiszagoljon nekik valamilyen gombát. Ezt a humoros történetet gyorsan megosztottam a mellettem szemlélődő hercegnővel is.

Láthatóan még mindig nem találta a helyét köztünk, pedig az apja kacagása szinte betöltötte az egész termet, aki emellé még az asztalt is csapkodta vaskos ökleivel, amitől a tányérok és kupák szüntelenül megremegtek előttünk. Résen kellett lennem, lehetőleg minél előbb elfogyasztanom a kupámból a bort! Christine-hez közelebb hajolva elmeséltem neki az egész malacos történetet.

Izgatottan a füle mögé tűrte aranyló fürtjeit, úgy hallgatott végig. Mondjuk büszke voltam arra, hogyha tőlem hallott egy történetet, az még nevetésre késztette őt is. Tetszett neki, ahogy elmeséltem, miközben a véleményem apróbb morzsáit is beleszőttem. Christine most is a kezét az ajkai elé kapva kuncogott fel, majd szorosan belém karolt, úgy vont közelebb magához.

– Örülök, hogy visszajöttél. Gertrude nem tud úgy mesélni, ahogy te – suttogta a fülembe és körül-belül eddig tartott a jókedv. Újra csatlakozott közénk a fekete holló, aki a fehér ingét még mindig nem volt képes begombolni magán. Azért ennyire túlfűtöttnek nem neveztem volna ezt a helyet, de Lord Devon tekintetéből mégis olyan masszív tűz áradt, főleg amikor megállapodott rajtam, hogy a székembe szögezett vele, ahonnan lehetetlenség volt felállni. A hercegnőnek mégsem mondhattam, hogy mennünk kellene lefeküdni, hiszen ha én fáradt voltam az nem jelentette azt, hogy ő is az. Most meg csak szimplán meg akartam úszni egy kellemetlen helyzetet, amit a köreinkben helyet foglaló ördögi tekintetű férfi jelenléte okozott. Lord Devonnak még mindig nem tudtam megbocsátani az arcátlan, durva viselkedését azzal a cselédlánnyal vagy akár elfelejteni azt a pökhendi stílust, ahogy felmért engem maga előtt. Emlékszem, a mellkasáig érhettem, úgy kellett a fejem feljebb emelni, hogy a szemeibe tekintsek miközben ő olyan diadalittas képet vágott. Biztos volt benne, hogy akármit megkaphat, csak azért, mert ő volt a hadsereg vezetője! A háborúból visszatérve azonban szembesülnie kellett azzal, hogy felette is áll valaki, aki nagyobb hatalommal bír nála, akinek ő is elszámolással tartozik ezek után. Történetesen Angus király, aki jelenleg is jókedvében csapdosta öklével az asztalt. Halkan felsóhajtottam. Úgy tűnt Christine még nem határozta el magát, mikor kellene elbúcsúznia. Pedig Lord Devon felbukkanása minden értelmes fehérnépet arra ösztönzött volna, hogy meneküljön amíg még lehet! Joseph herceg mellé telepedett le, aki jóbarátjaként szinte itta a szavait, majd olyan hangosan osztotta meg az élményeit, hogy abból mi se maradhattunk ki.

– A hosszú vándorlás alatt főleg a rendes ételek hiányoztak meg a hálás asszonyok! – Öblös nevetése a szívemig hatolt. Azt hittem azonnal megemelem az asztalt, hogy a tartalmát ráboríthassam vagy legalább a tyúkszemére koppintsak vele.

– A malacos történetet már elmesélte Raymond, de azt hittük asszonyt könnyebben tudtatok kapni. – Veregette meg a vállát nevetve Joseph herceg.

– A mediterrán asszonyok nagyon tüzesek, épp olyan izgalmas őket becserkészni, mint az ágyban a kedvükre tenni – sorolta nagy hanggal ő, hogy nem bírjam megállni, és szemforgatva felmorduljak az asztal másik oldalán. Lord Devonnak ez persze azonnal szemet szúrt illetve hallójáratot. –

Mondott valamit, hölgyem?

– Csak ugyanazt a szót használja a nőkre is, mint egy állat befogására – szóltam elég bátran, egy kis torokköszörülést követően.

– Mert a malac mennyiben különbözik egy bájos hölgytől? – vonta fel szórakozva a szemöldökét. –

Mindkettő visít, ha ráugrok! – és még jobban elkezdett nevetni a többi férfival együtt. A fejem már paradicsom színt öltött, alig bírtam visszafogni magam, hogy a megmaradt bort a serlegemből ne öntsem azonnal a fejére.

– A szemeivel lehet akkor a gond vagy az orrával, ha nem képes megkülönböztetni a két élőlényt

egymástól! A csata heve talán túlzottan megzavarta önt! – Eközben az asztal alatt Christine már erősebben rászorított a karomra, hogy felszisszentem és inkább elkaptam a pillantásom a férfiról.

Próbáltam lenyelni a mérgemet, de ezt a pökhendi arcot látva korántsem ment könnyen.

– Ahogy az állandó nyugalom is megzavarhatja az embert, hölgyem. Mit tud ön az igazi szórakozásról miközben a reggeleit horgolással kezdi és buzgó imádkozással fejezi be? Bár büszkén mondhatom, hogy a karjaimban sok nő emlegette gyakran Isten nevét! – és újra előtört belőle egy hangos kacaj, mire még több katona kapta fel a fejét az asztal körül. Sőt, a király is csapkodni kezdte az asztalt, könnyeit morzsolgatta a nevetéstől. Reménykedtem abban, hogy holnap reggelre ezt szépen elfelejti és csak Christine-től kapok egy kis fejmosást arra vonatkozóan, hogy mi megengedett az asztalnál ülve egy hölgynek és mi nem. Mert Lord Devon ezt a hangnemet megengedhette magának! Férfiként sem szólták meg érte, no meg azért sem, mert jelenleg ő volt a díszvendég a köreinkben és a többi cimborája! A nők viszont ezt nem tehették volna meg. Nekünk illemtudónak, romlatlannak kellett mutatkoznunk még ilyen szörnyen dühítő helyzetben is, így igyekeztem a nyelvemre harapni és kóbor villámokat küldeni a szemeimmel az asztal másik végébe, a fehér ing kellős közepébe. – De korántsem szeretném megsérteni önt. Az udvar kellő illemre tanítja itt a hölgyeket, így ékkőként ragyoghatnak a büszke férfiak oldalán. – Eközben tekintete máris átvándorolt a mellettem helyet foglaló Christine-re, aki zavartan felsóhajtott, majd elkapva a kezemet gyorsan felrántott az asztal mellől.

– Itt az ideje, hogy nyugovóra térjünk apám. – Egy könnyed csókot lehelt az apja arcára és suhantunk is fel a szobáink védelmébe. Olyan hamar történt az egész, hogy nem láthattam Lord Devon arcát, ahogy összeszűkített szempárja a hercegnő karján állapotott meg, amint Christine bizalmasan belém karolt. Egészen addig követte fűzőbe tekert alakunkat, amíg el nem tűntünk a folyosó sötétjében.

HARMADIK FEJEZET

Evian Eilean nic Domnaill

Még az álmaimban is a nevetése kísértett, ami senki máséhoz nem volt fogható. Ugyanúgy ahogy a borzalmas, lenéző stílusa sem. Lord Devon úgy tudott nevetni, olyan hangosan, és tátott szájjal, hogy belezengett az egész udvar és szerencsétlenül másokat is arra késztetett, hogy ők is nevessenek vele együtt, még akkor is, ha a nevetés tárgya egy nő volt. Már nem is éreztem iránta azt a sajnálatot, amit az elején. Biztosra vettem, ha másnap reggel Christine hercegnő színe elé mer somfordálni, akkor hatalmasat fog koppanni a kövön a nagy úri egója, amin meg én kacarászhatok majd. Végül kellemes mosollyal az arcomon, vackoltam be magam az óriáspaplanok közé azzal a tudattal, hogy a mesék helyesen írják: a szörnyeket le lehet győzni, és jelen esetben kard sem szükségeltetik majd hozzá.

Kora reggel volt, a konyhán már rég felvágták a zöldségeket a reggelihez, és a cipók is vígan sültek a kemencében. Talán már Joseph herceg ki is lovagolt szokásához hűen. A herceget általában csak messziről szemléltem. A legtöbb udvarhölgynek rajta akadt meg először a szeme.

Természetesen otthon az orrukra köthették a szüleik, hogy próbáljanak meg közelebb férkőzni hozzá, csábos pillantásokat vetni felé, ennek a legtöbb alkalommal meg az lett az eredménye, hogy a herceg még többet is megengedett magának, elvette az ártatlanságukat. A híreszteléssel ellentétben mi sem hordtunk magunkon erényövet, de ha úgy is lett volna, akkor annak a kulcsa a legtöbb lány esetében biztosan a herceg övén fityegett volna. A szüzességüket elvesztő lányok aztán hamar elkerültek a kastélyból, általában egy idősebb lord kíséretében. Szüzesség nélkül már nem túl sokat értek, hiába Joseph herceg azzal áltatta őket, hogy majd mellettük horgonyozik le, talán még el is veszi őket nőül. Csak szánni tudtam ezeket a lányokat. A herceg igéző kék szemeinek nem volt szabad hinni, mindezek ellenére mégis kedveltem őt. Bárkivel szembeszállt a saját eszméit védve, és még az olyan apróbb dolgokban is különbözött más férfiaktól, hogy egy átmulatott este sem tarthatta vissza attól, hogy kora reggel kilovagoljon.

Christine hercegnő miatt néha nekem is korábban kellett kelnem a szokásosnál. Szerettem lustálkodni és a délelőtti órákat is az ágyban töltöttem a paplanom alatt egy jó könyv társaságában, viszont voltak olyan alkalmak, amikor ezt nem tehettem meg. Ez a nap pedig jelentős fontossággal bírt, mert a király magához hívatta az urakat, hogy kiossza a címeket, földeket a csatából visszatért katonáknak. Az egész délelőttöt fel akartuk arra használni, hogy kicsinosíthassuk magunkat és átlapozhassuk az atlaszokat, nyelvi könyveket, mert vacsorára vártuk Christine új kérőjét is. Az előző

esti mulatságon igaz nem tette a tiszteletét, de ki szerette volna a helyében pont azokat a vitézeket ünnepelni, akik lerohanták, és feldúlták az országát? Jellemzően még a reggeli maradékát tuszkoltam be a számba, miközben a hónom alatt egy vaskos könyvvel siettem a többi udvarhölgy után, amikor Gertrude-ot pillantottam meg, amint egy hatalmas ajtó előtt ácsorog. Néha fülét az ajtóra tapasztotta, majd újra a korlát felé sietett és lenézett a nagy udvarra. Ezt még kétszer megismételte, mire kifulladva odaértem hozzá. Léptem visszhangot vert a kihalt folyosón, mire Gertrude felkapta a fejét és mutatóujját máris az ajkai elé téve próbált csitítani. Az utolsó pár métert már lábujjhegyen szökellve tettem meg felé.

– Mi történt? – böktem fejemmel a zárt ajtóra, mire a lány gyorsan közelebb hajolt. Szerencsére valóban nem mászkált körülöttünk senki, mert annyira lehalkította a hangját, hogy szinte félve toltam a fülem az ajkaihoz, hogy minden szavát halljam.

– A hercegnő bement a nagy terembe, hogy elpróbálja a meghajlást, és a beszédet, amivel estére készül…

– És? Te miért nem mentél vele?

– Nekem Grace-t kell megvárnom meg ügyelni rá, hogy senki ne menjen be utána.

– Egyedül van? – Buta kérdés. Már akkor éreztem amikor számat elhagyták a szavak. Biztosan nincs egyedül, sőt valami legbelül azt súgta, hogy valami itt történik.

– Lord Devon is vele van, audienciát kért tőle. – Mint a nyíl, amit kilőttek, azonnal pattantam a vaskos ajtó elé és gyorsan a füleim felváltva tapasztottam rá, hátha elcsípek valami hangfoszlányt.

Bár a terem túl nagy volt, ők meg gondolom csendben beszélgettek, így nem volt rá túl sok esély, hogy akár egy szó is megüti a fülem. Gertrude közben visszalépett a korláthoz, és ellenőrizte, hogy senki sem közelít felénk. Majd léptek zaja ütötte meg a fülem. Még szerencse, hogy Christine bolondult a magas sarkú cipőkért hegyes kunkori orral. Gyorsan tipegett az ajtó felé, hogy aztán sietősen kitárja azt maga előtt. Zavartan fordult felénk, tekintetét ide-oda járatta rajtunk, majd egy nagyobb sóhajjal hátával a zárt ajtónak dőlt. Ott ült a szomorúság a szemeiben, fel nem tudtam fogni miért.

– Mi történt hercegnőm? – tettem fel azonnal a kérdést. Nem bírtam ki, a kiváncsiságom csak nem hagyott nyugodni. Annak az ördögnek meg kellett fizetnie minden arrogáns megjegyzéséért.

– Sajnálattal tájékoztattam Lord Devont arról, hogy máshoz ígértek férjhez, így el kell hogy utasítsam a házassági ajánlatát – sóhajtotta szomorúan. Gertrude mellettünk nagy szemeket meresztett a hercegnőre, még a kezeit is összecsapta a hatás kedvéért. Gondolom, ha José herceg nem lett volna a képben, akkor biztosan nagyobb eséllyel pályázhatott volna ez a gazember a hercegnő kezére. Sőt, abban az esetben talán még a király is szíves-örömest adta volna férjhez hozzá Christine-t. Más udvarhölgyekben pedig fel sem merült, hogy ellenszegüljenek a szüleik akaratának.

Felnéztek a férfiakra, áhítattal hallgatták a szavaikat, főleg, ha az a férfi pont a győztes sereg hadvezére volt. Christine még szánakozó arckifejezéssel tekintett maga elé pár pillanatig. Úgy tűnt, még ennek a goromba alaknak is szívén viselte a sorsát, sőt mintha rosszul érintette volna, hogy vissza kell utasítania őt! Pedig ez a férfi nem érdemelte meg a hercegnő szánalmát! Biztos voltam benne, hogy Lord Devon ugyanúgy tekintett Christine-re is, mint akármelyik másik nőre az udvarban, csak azért szemelte ki magának őt, mert a király lánya volt. Csodálkoztam, hogy pont a lord fülébe ne jutott volna el a közelgő kézfogó híre, de róla akár még azt is el tudtam képzelni, hogy tudomást sem vett erről a tényről. Ha valamit meg akart szerezni magának, akkor szemrebbenés nélkül utána nyúlt, légyen az tiltakozó cselédlány vagy maga Christine hercegnő és a korona.

– Nem értem, hogy is képzelte az a szörnyű alak! – ejtettem ki felháborodásomban a szavakat, mire Christine hideg, kék szemei megvillantak.

– Lord Devon bátran harcolt a hazánkért, sokat tett érte, hogy béke legyen! – hangja kicsit szigorúbb volt a szokásosnál, így igyekeztem visszafogni a mellkasomat összerántó heves ellenkezést. – Viszont nekem is ugyanilyen bátornak kell lennem, hisz Juan herceg oldalán fenn tarthatom a békét a két ország között. – Szavaira bíztatóan bólogatni kezdtünk. – Gertrude kérlek hozz egy pohár friss vizet, teljesen kiszáradtam! – Legyezgette magát kipirult arccal, mire Gertrude gyorsan elindult a folyosó végén lévő lépcsőfordulóhoz, ahonnan egyenesen vezetett lefelé az út a kis konyhába. Christine pár percig csak hallgatott mellettem, néztük az udvaron lézengő embereket. Pár inas épp akkor vezetett vissza paripákat az istállóba, a kertészek csinosítgatták a hatalmas bokrokat, amiknek a sora egészen az udvar végébe nyúlt, míg pár pillanatig csodálattal adóztam újfent annak a hatalmas tónak, ami a bokrok között kapott helyet, s aminek vízfelszínén zöld indák perdültek táncra a szépséges, fehér liliomokkal.

– A lordnak nincs túl nagy családja, a szülei meghaltak egy tűzvészben mikor még tizenéves fiú volt – szólalt meg mellettem elgondolkodva Christine. Ő is a liliomok táncát figyelte. A sok hófehér között elszórtan néhány világos rózsaszín virág is kavargott a víz felszínén. A zöld levelek mellett könnyedén elsiklottak, hogy aztán egymásba karolva sütkérezzenek a tavaszi napfényben. – Nem vethetjük meg azért, mert igyekszik minden tőle telhetőt megtenni, hogy elérje a céljait. – Rá kellett harapnom a nyelvemre, hogy ne tegyek erre egy kacifántos megjegyzést, de a hercegnő már ismert.

– Nincs itt Gertrude, mondd el mire gondolsz! – fordította tekintetét rám. A kezemben tartott könyvet a korlát tetejére emeltem, finoman a gerincére csúsztattam az ujjaimat, úgy akadályozva meg benne, hogy véletlenül a mélybe zuhanjon.

– Sajnálom a veszteségét, de ez akkor sem jogosítja fel arra, hogy ilyen embertelenül bánjon másokkal. A nőket csak tárgynak tekinti. Félek, hogy ugyanúgy közelített volna a hercegnő felé is, mint ahhoz a szolgálólányhoz. – Inkább elfordítottam a fejem, fogaimmal az alsó ajkamba martam, hogy a bosszúságom legyűrjem magamban. Az esti rajtakapás emlékképei még ott derengtek a szemeim előtt. Ha nem értett volna a szép szóból, talán még le is rángatom őt a lányról. Ó, igen!

Elmeséltem este mindent Christine-nek, ahogy magunk mögött hagytuk a mulatozó embereket. Nem értette miért éreztem arra késztetést, hogy visszaszóljak a lordnak.

– Nagyra becsülöm az őszinteséged, Evian. Félek, hogy kettesben már másképp viselkedett volna velem, ha feleségül megyek hozzá, de tudom, hogy apám sem másítaná meg a döntését. –

Szorgalmasan bólintottam rá, majd egy keserű mosoly jelent meg mindkettőnk ajkán Josére gondolva. A hercegnő jó hírét féltettem, de nem tagadhattam le magam előtt a kárörömöt, ami a lord csúfos bukásának hírére öntötte el a szívem.

***

Ebéd után mindannyian a nagy terembe vonultunk, ahol a király elfoglalta a helyét a trónon, két oldalán ültek gyermekei, Christine és Joseph. A hercegnő közelében álltam meg én is a többi udvarhölggyel. Reggel óta már folyamatos volt köztünk a pletyka Lord Devon miatt. Nekik nem mondtam el, hogy mit láttam előző este, nem akartam azt a szegény lányt sem bajba keverni, de ahogy alkalom nyílt rá, szíves örömest kifejeztem ellenszenvemet a sötéthajú férfi iránt. Reméltem, hogy nem fog ezek után túl sokáig az udvarban tartózkodni, még akkor sem, ha erre ígéretet tett amikor kettesben voltunk.

Lassan elkezdődött a ceremónia, mindenki izgatottan nézte ahogy egymás után vonulnak be a lovagok. A király először mindannyiuknak köszönetét fejezte ki és elégedettségét a csata sikeressége miatt. Beszélt a békéről is, ami ezután az ország és az udvar szívébe költözhet… és innentől már szinte el is veszítettem a fonalat, mert csak arra a férfira tudtam koncentrálni, aki a lovagok élén álldogált, a hercegtől pár lépésnyire. Sötét szemeivel az arcomat fürkészte, hogy orcáimon az idegességtől vöröslő rózsák nyíljanak, és a tenyerem is izzadni kezdjen, úgy kellett összeöltenem magam előtt a kezeimet. Egy sötétzöld ruhát viseltem, amit arany motívumok szőttek keresztül-kasul, alatta két alsószoknyával, hogy még véletlenül se tudjak benne könnyedén mozogni, az öltöztető lány meg volt szíves olyan erősen meghúzni a fűzőmet, hogy azt hiszem pont ezt hívták darázsderéknak! Kész csoda, hogy ilyen oxigénhiányos állapotban is képes voltam Lord Devonra figyelni, no meg az arcátlansága, intenzív bámulása végett újra dühbe gurulni. Nehéz volt legyűrnöm magamban az ellenérzést iránta. Felrémlett előttem az esti jelenet, amikor rajtakaptam őt azzal a cseléddel, és akárhogy igyekeztem a józan eszemre hallgatni, rá kellett jönnöm, hogyha a helyzet megkívánná máskor is képes lennék szembeszegülni vele! Nem tudnék úrihölgyhöz méltón viselkedni, ha ezzel egy másik nőnek ártok. Lord Devon öntelt és magamutogató viselkedése meg csak olaj volt a tűzre! Ő is tudhatta jól milyen istenfélő, alázatos életmódot folytatunk a palotában, mégis kiélvezte, hogy a pillantásom le sem tudom venni a meztelen mellkasáról, majd az asztalnál sem volt rest kínos helyzetbe hozni mindenki előtt. Indulatomat magamba fojtva haraptam be az alsó ajkam, úgy pillantottam rá, de ő már nem velem volt elfoglalva, újra a király beszédét figyelte.

„Remélem nem kap semmit.”

Bár erre elég kevés esélyem volt, sőt egy szemernyi se, hisz ő vezette a többieket a csatába. Abba a véres csatába, ahol annyi embernek kellett odavesznie, köztük a mi hűséges katonáinknak is. Most meg itt ünnepeltünk, tivornyáztunk, pedig sok kis jót elvesztettünk egy nagyobb jó érdekében.

Fájdalom hasított belém már a gondolatra is. A férfiak sorban álltak a király elé, kaptak címet, földeket, némelyik egy zsák almát is. Szerencsére mindez komolyabb arccal zajlott. Majd Lord Devon következett. A király elé sétált és fejet hajtva, fél térdre ereszkedett előtte.

– Lord Devon Cronsfeldt, önnek adományozom Portree grófjának címét, a hozzá tartozó földekkel, birtokokkal együtt Skye szigetén. – Az oklevelet a férfi kezébe nyomta, megveregette a vállát, hogy álljon már fel. Lord Devon egy nagyobbat bólintott rá, majd megkönnyebbült sóhaj hagyta el az ajkait, hogy aztán újra az a magabiztos, önelégült mosoly uralja az arcát. Ő nem kapott almakosarat.

Ezzel szemben Christine cseppet sem tűnt elégedettnek apja szavait hallva. Csodálkozva kaptam rá a tekintetem, miközben ő a szemeit le sem véve Lord Devonról egy bánatos sóhajt hallatott.

Nehéz volt elnyomnom magamban az ellenszenvemet a hadvezérünk iránt. Az esti vacsoránál is csak birkóztam vele. Miután mindegyik lovag bezsebelte a maga kitüntetését, párokba rendeződve

elindultunk az ebédlő felé. Hajamat egy lazább kontyba kötöttem fel, de a ceremónia hevében két tincs már kiszabadult, göndörödve rugózott vidáman az orcám két oldalán. A legszebb ruhámat viseltem a nagy nap alkalmából, a hátsó részét zöld szatén anyagból szabták, s ugyanilyen anyagból voltak az ujjai is, amik a könyökömig húzódtak. A ruha elülső része volt a legkáprázatosabb.

Gyönyörű, bár kissé talán túl hivalkodó is lehetett az aranyszínben pompázó motívumaival, amik keresztül-kasul szőtték a finom anyagot. Imádtam a nagy, pufi vállait, amiket szabadon lehetett húzogatni, ha az ember úgy kívánta és pont eleget mutattak a nyakamból, mellkasomból is. Egy fehér gyöngyös nyakéket választottam hozzá, egy arany függővel. Ez volt Christine nagy napja, neki kellett volna a legjobban ragyogni közöttünk, mégis néha úgy éreztem, hogy ebben a ruhában túlságosan vonzom a tekinteteket. A hercegnő szokásához híven egy világos kék ruhát öltött magára, hófehér csipke díszítéssel. A ruha egyszerűsége ellenére is ő volt a teremben a leggyönyörűbb. Talán a hófehér, porcelán bőre tette vagy a ruha visszafogott szabása, aminek sikerült kiemelnie azt a kecses, hattyúnyakat. Tekintetem hosszan elidőzött rajta, hogy összeöltött kezeiben megpillantsam a zsebkendőjét is. Amióta elcsíptem azt a pillantást, amivel Lord Devont illette, úgy nem sikerült kitörölnöm a fejemből a kérdést, miért akar jót még ennek a gazembernek is? Skye szigetéről csak annyi tudomásom volt, hogy Skócia északi részén fekszik, emiatt a hideg időjárás lehet jellemző rá.

Elképzeltem ahogy kopár hegyek követik egymást, a zöldségeket meg váratlan zivatarok tépdesik meg. Kevés ember kívánna magának pont egy ilyen otthont! Christine ezzel szemben úgy tűnt, cseppet sem ért egyet a király döntésével, szemei izzottak miközben felemelkedett a székéből, hogy aztán kelletlenül karoljon a spanyol hercegbe.

A vacsora jó hangulatban indult, csak a fűző szorítása ellen nem tudtam mit tenni. Mély levegőt véve mértem fel a végtelenbe nyúló asztal tartalmát. Megfogadtam magamnak, hogy nem leszek visszafogott: legalább kétszer szedek abból az almatortából! Épp nagy morgások közepette próbáltam az asztal felett kanalazni a tálból, közben egyik kezemet az asztal szélének támasztottam, hogy véletlenül se boruljak előre, amikor újra felfedeztem a köreinkben Lord Devont. Figyelmet sem akartam fordítani rá, a reggeli leánykérésének kudarca nekem pont megfelelő elégtételt jelentett.

Kisebb robajjal húzott ki egy széket az asztal másik oldalán, hogy a szék lába sikeresen felkarcolja alattunk a padlót, majd egyik karjával az asztalra könyökölt úgy támasztotta meg a fejét, és kísérte figyelemmel mutatványomat. Nagyon is jól szórakozott rajta! Előbb tekintete még a beharapott alsó ajkamon időzött, majd elég gyorsan megtalálta a mellkivágást is, ami abból a szögből – mit ad Isten, pont velem szemben foglalt helyet! – gyönyörű rálátást illetve belátást biztosított neki. Amikor észrevettem, hogy néz még el sem kapta a tekintetét! Ugyanolyan derűsen, szerintem kárörvendően figyelt, hogy már a fogai is elővillantak, és pajkosan megmozgatta a szemöldökét is. Mocskos disznó!

– Hadd segítsek hölgyem! – hajolt át ekkor az asztal másik oldaláról valaki. A szemeim felcsillantak, és a kanalat tartó kezem is remegésbe kezdett. – Hozzánk közelebb esik ez a tál, talán könnyebb lesz nekem szedni – nyújtotta kezét a tányérom felé. Remegésem még akkor sem csitult, ahogy a tányért a kezébe adtam. Hosszú, fehér ujjai voltak, puha ujjbegyekkel. Kék kabátot viselt, fehér inggel, szóval mondhatni nem volt különleges, mégis számomra teljesen kitűnt a többi jelenlévő férfi közül a dús, barna fürtjeivel, pajkos kékes-szürke szemeivel, és ragyogó mosolyával.

Mintha egy angyal szállt volna le közénk vagy egyenesen a hősöm jelent volna meg fehér lovon.

Amikor visszaadta a tányért, összeértek az ujjaink. Éreztem ahogy máris pír szökik az arcomra, és nem tudom visszafogni az idétlen vigyorgást. Miután mindketten visszaültünk a helyünkre, már csak turkászoltam a süteményt. Hogy is tudtam volna úgy lenyelni egy falatot is, amikor az igazi ott ült az asztal másik oldalán egy karnyújtásnyira tőlem? Gyomrom apró gombóccá húzta össze magát, fel-felpillantva rá csak arra tudtam gondolni, hogy ma este fel kell kérnie táncolni!

NEGYEDIK FEJEZET

Evian Eilean nic Domnaill

A terem szélén illegettem magam a többi udvarhölggyel együtt. Igyekeztem szemmel tartani azt a jóképű, idegen férfit. Húszas éveiben járhatott, arca sima volt, borostamentes és pont olyan úriembernek tűnt, amilyennek a jövendőbelimet elképzeltem. Még sosem láttam az udvarban, bár az is lehet, hogy csak elkerültük eddig egymást hisz olyan hatalmas volt ez a hely, sok-sok szobával, szerteágazó folyosókkal, lépcsősorokkal, a melléképületekről nem is beszélve, hogy még az is könnyen megeshetett volna! Majd a király hangja töltötte be a termet, Christine jegyesét mutatta be mindenkinek, hogy az összegyűlt emberek tapsolni kezdjenek, csak a hercegnő feszengett még mindig a spanyol kérője oldalán. Ajkait egy visszafogott mosoly ívelte felfelé, elragadó volt. Valóban az. Biztatóan pillantottam rá, őszintén, szívből remélve, hogy a herceg oldalán majd megleli a boldogságát, a béke megszilárdítása a két ország között elég lesz arra, hogy ők ketten örömüket leljék egymásban. A kérője kissé harsány, heves vérmérsékletű, ám udvarias embernek tűnt, bíztam benne, hogy ezt a heves vérmérsékletet Christine szolíd, visszafogott stílusa majd kellőképpen ellensúlyozza. Nem bírtam ki, muszáj voltam megkeresni Lord Devont is a tekintetemmel a tömegben. Ha már nem lehettem ott a privát beszélgetésük közben, legalább most látni akartam azt a búskomor arcát, ahogy ajkait finnyásan oldalra húzza, és megpróbál uralkodni magán, hisz mégsem érte el a célját, nem lett az övé Christine hercegnő szíve! Hiába volt múltkor olyan nagyon magabiztos a vacsoraasztalnál, most komor tekintettel nézett maga elé, durván egymáshoz préselte az ajkait is. Úgy kellett neki! Itt csak a jó győzhetett! Egy pillanattal többet sem akartam rá vesztegetni, máris a kék kabátos idegen után kezdtem kutatni a tekintetemmel.

Az asztalokat gyorsan oldalra tolták, majd végre rázendített a lantos és a többi muzsikus is.

Pillanatok alatt fogytak el az udvarhölgyek körülöttem, Christine is a jegyesével forgolódott, miközben én még mindig csak vártam. Már azon gondolkoztam, hogy mennyire lenne úrihölgyhöz méltó, ha én mennék oda hozzá, és kérném fel őt egy táncra, de aztán a csoda megtörtént.

Udvariasan meghajolt előttem, és felém nyújtotta a karját. A szívem meg szárnyalt fel az egekbe.

Úgy forogtam vele, mintha habkönnyű felhőkön siklottunk volna, közben illedelmesen átkarolt. A legdöbbenetesebb az volt, hogy kellemes, virágillat áradt a ruháiból, ami az itteni férfiakra egyáltalán nem volt jellemző, de én már azt is örömmel konstatáltam, hogy legalább nem bűzölög, mint a harmadnapos zokni vagy a rothadt káposzta! Szemeim csak úgy ragyogtak az ámulattól, hogy létezik még ilyen férfi!

– Kit tisztelhetek az úrban? – Kezemmel erősebben szorítottam rá a karjára, olyan nagy lendülettel pörgetett.

– Gróf Ewan Monaghan vagyok! – Ó istenem, egy gróf! – Már ükatyám is közvetlen bizalmasa volt a királynak, a családom egyes ágai többszáz évvel ezelőttre nyúlnak vissza.

– Oh, felettébb ismerősen cseng a neve – jegyeztem meg kipirult arccal, amikor végre az egyik sarokban megálltunk, hogy kifújhassam magam.

– Talán a vadkan miatt, amiért Sir Henrik még mindig sértve érzi magát. De nem akarom ezzel untatni kegyedet! – nevetett fel. Fehér kivillanó fogsora, gyönyörű hivogató ajkai és azok az igéző

szürkés-kékes szemek! Több volt, mint mesés a felbukkanása!

– Ne mondja! Hisz már kisgyerekként is azzal riogatott édesanyám! – Sir Henrik persze csak tréfa volt, hisz a történet volt vagy ötszáz éves, de szájról-szájra terjedt a királyságban azóta is. A mese úgy szólt, hogy Monaghan gróf répát szedni ment az erdőbe, de váratlanul összetalálkozott egy hatalmas vadkannal, aki neki akart rontani. Gróf Monaghan nagyon megijedt tőle, de halált megvető

bátorsággal a répát a vadkan orra alá dugta, aki lakmározni kezdett. Amikor másnap ezt elmesélte a legjobb barátjának, Sir Henriknek az felpaprikásodott miatta, mert azt a vadkant pont azért édesgette le a közeli erdőből, hogy gombát szaglásszon neki. De az eset után csak a répát volt hajlandó felkutatni.

Hosszan beszélgettünk egymással, volt még a tarsolyában pár ilyen mókás, kacagtató történet, míg én csak izgatottan dobogó szívvel lestem a szavait. Talán a sors akarta így, hogy mi végre

találkozzunk is egymással! Később sajnos fontos elfoglaltságra hivatkozva mégis magamra hagyott, míg a meséi jártak a fejemben. Hihetetlen volt a számomra is, mennyire összeillünk. Pont olyan udvarias, jól nevelt és sziporkázó humorú volt, mint amilyen kérőt megálmodtam magamnak.

Megígértettem vele, hogy visszatér és mesélni fog még több történetet nekem. Gondolataimba mélyedve álltam a terem sarkában, amikor váratlanul egy sötét alak takarta el előlem a kilátást. Fel se kellett néznem ahhoz, hogy tudjam ki az, bár meglepett. Egyáltalán nem számítottam rá, hogy a közelembe mer jönni.

– Felkérhetem egy táncra, kisasszony? – nyújtotta a kezét felém Lord Devon. Muszáj? – zakatolt a kérdés a fejemben, és először kissé fanyar képet is vághattam, de pillanatok alatt újra magamra öltöttem az illedelmes, úrihölgy álarcát. Mégsem kosarazhattam ki ennyi ember jelenlétében!

– Természetesen – majd kezem a tenyerébe simítottam. Teljesen más volt a tapintása, mint Gróf Monaghan kezének. Lord Devon tenyere érdes volt, hűvös, míg Gróf Monaghané bársonyos, melegséget sugárzó. Nem is tudtam volna elképzelni, hogy létezhet két ennyire különböző férfi!

Kirázott a hideg is tőle, ahogy karját átfonta a testemen, gyomrom is kelbimbó méretűre zsugorodott az izgalomtól. Tisztes távolságban tartott magától, gerincét egyenesen kihúzva forgatott körbe a zene ütemére.

– Láttam, hogy az előbb Monaghan gróffal táncolt. Kellemesen érezte magát mellette? –

szemeiben pajkos fény villant majd hozzátette – Vagy remegett, mint a kocsonya? Csoda, hogy össze nem esett, amikor a gróf felkérte önt táncolni! – Igencsak bepipultam, de úrihölgyhöz méltatlan lett volna, ha ott mindenki előtt rúgom ki alóla a lábait. Bár a füle sokkal elérhetőbb közelségben volt ahhoz, hogy fognyomot hagyjak rajta.

– Inkább azt nevezném csodának, hogy elfogadtam az ön felkérését – szűrtem ki a fogaim között mérgemben.

– A nők nem tudnak nekem nemet mondani, ez az általános tapasztalatom – szegte fel az állát fölényesen, míg a mosolya még letörölhetetlenül ott játszott az ajkain. Nem voltam képes levenni a szemeim az arcáról. Figyeltem a sötét borostát, ami épp csak növekedésnek indult, eltakarva ezzel fiatal arcvonásait. Szúrósnak tűnt, ugyanolyan taszítónak, mint ő maga. Ajkai közül alkohol illata áradt felém. Az asztal másik oldalán ülve sem kerülhette el a figyelmem, hogy Lord Devon túl gyakran nyúlt a boros üveg nyaka után. Mindenhol hajkurászta az élvezeteket. Sajnáltam őt, hogy ennyire felelőtlen alak, hisz máris előttem játszott a kép, ahogy ittas állapotban hazafelé tántorog, és megtámadják, kirabolják őt, de az is könnyen megeshetett volna, hogy a kerti tó mellett elhaladva ügyetlenül megbotlik majd belefullad. Bevallom, ezekről ábrándozva kicsiny mértékben jóleső érzés fogott el, hisz ez a férfi maga volt az ördög. Sötét ruháiban, sötét, nyakát csiklandozó fürtjeivel, amiket most gondosan a fejére simított nem is akarta ezt elrejteni mások elől, bár kevesek előtt fedhette fel az igazi valóját! Nem érdekelte semmi más, csak hogy megronthassa a fiatal lányokat, és minél nagyobb hatalomra tegyen szert. Képtelenségnek tűnt, hogy elérje utóbbi célját, hisz ez a férfi még a saját katonái előtt sem tudott jó példával előállni! Úgy vedelte a vörös bort, mintha csak őt illetné meg, és egy cseppet sem hagyna más kupájába csurranni.

– A spanyol nőket bezzeg üldöznie kellett állhatatosan. Pedig még rájuk mondta, hogy tüzesek, mikor ön a forrófejű! – vágtam a képébe dacosan.

– Nocsak, milyen jól emlékszik a szavaimra! – kacagott fel mellettem. Már megint ez az önfeledt kacagás… ezzel fog sírba kergetni! Lord Devont természetesen nem zavarta, hogy én nem osztoztam az örömében. – Azokat a falukat földig romboltuk, és a nők nem adták olyan könnyen magukat miközben égett felettük a ház… – sóhajtotta elgondolkodva, mint aki maga sem érti miért nem örvend mindenki az érkezésének? – Ki tudja, talán még ön sem mondana nekem nemet egy heves ostrom után… – Whisky színű szemeit összeszűkítette, mintha tanulmányozni akarná minden arcrángásomat, miközben még a lélegzetem is elakadt szavait hallva. Ha helyesen vettem ki a szavaiból, akkor máris a szüzességem elvételén kattogott az a borsónyi agya!

– Nincs olyan helyzet, amikor én önnek igent mondanék! – Már az is sértette a női mivoltomat, ahogy utalgatott rá, nem sokon múlt, hogy faképnél hagyjam a terem közepén. Ezt valószínűleg meg is érezhette, mert hosszú ujjai erősebben zárultak kézfejemre.

– Meglátjuk még azt hölgyem… – suttogta rekedtes hangon. Észre sem vettem, hogy a kelleténél jóval közelebb kerültünk egymáshoz, melleim szinte súrolták a mellkasát. Mondatának ki kellett volna hoznia a béketűrésből, mégis ajkaim résnyire nyílva esedeztek levegőért és Lord Devon ajkaiért. Magam sem értettem mi üthetett belém, hiszen mélyen megvetettem a velem szemben álló férfit. Lord Devonban nem volt semmiféle tapintat, szavaival csak sértegetni tudott, incselkedett velem, mintha mulattatta volna az ellenkezésem. Orromba kúszott a ruháiból áradó büdös istállószag, amiket sem a fehér ing, sem az éjfekete kabátja nem tudott palástolni. Szénfekete haja csapzottan, hullámosan kunkorodott a feje tetején.

– Legalább gratuláljon az új grófi címemhez! – nevetett fel újra, kizökkentve így engem a kábulatból – vagy nevezzem inkább rémületnek? –, és fejével kissé lejjebb hajolt, hogy közelebbről a szemeimbe bámulhasson.

– Kérem, ne jöjjön ennyire közel! Ez már zavaró… – nyögtem ki a legelső gondolatom és próbáltam távolabb lépni tőle, de egyáltalán nem engedte. Sőt, mintha szórakoztatta volna a zavarom, hogy ezzel is olyan dolgot tehet, ami nekem nem tetszik. Tapintható volt köztünk a feszültség, szívem rémülten verdesett a mellkasomban, miközben ő kitartóan a válaszomat leste. –

Őszintén gratulálok önnek. Most már távolabb lépne?

– Őszintén?! Kisasszony! Önt így biztosan nem vinném a katonáim közé kártyázni! – tartott el kissé magától, hogy végre fellélegezhessek, de ezzel sem könnyítette meg a helyzetemet. Más ember már biztosan észrevette volna magát, és udvariasan megköszönve a táncot magamra hagyott volna, ezzel szemben a lord nevetése csengett az egész teremben. Sokan érdeklődve felénk fordultak, hogy egy mosollyal igyekezzek leplezni a bennem dúló érzelmeket. Gróf Monaghan mellé vágytam.

Kétségbeesve tekintettem szét a teremben, hátha valahol újra megpillanthatom őt, és kimenthet ebből a lehetetlen helyzetből. Lord Devon jelenléte egyáltalán nem hozott megnyugvást, a gyomrom fájdalmasan összerándult, ahogy a karjaim is megfeszítve tartottam magam mellett. Egyáltalán nem kértem a közelségéből, ahogy az sem érdekelt, hogy milyen véleménnyel van rólam. Arcom már paradicsomszínt öltött, pont úgy mint aznap este, amikor rajtakaptam őt azzal a szolgálólánnyal.

Őszintén reméltem, azóta sem sikerült egyet sem közülük becserkésznie.

– Ön akarta, hogy gratuláljak! Az már nem az én hibám, hogy egy cseppet sem érdekel, hogy mit kapott… – halkítottam le a hangomat – …és ahogy láttam a hercegnőt sem – legyeztem rá a szempilláim egy gúnyos mosoly kíséretében. Végre az ajkaira fagyott az az elégedett mosolya!

– Mit akar ezzel mondani?

– Hogy egy tál rothadt almát sem vágtam volna magához? – folytattam a szurkálódást, közben igyekeztem figyelemre sem méltatni a görcsbe ránduló ujjait a hátamon. Szinte égették a bőrömet, még így ruhán keresztül is. Gróf Monaghannel persze ez is más volt. Ő lágyan ért hozzám, keze cirógatta a hátamat, szinte a mellkasának tudtam volna dőlni, hogy Cupido úgy hasítsa belénk a nyilát.

– Hogy a hercegnőt sem érdekelte – morogta felém, és megint az a dühödt arckifejezés jelent meg az arcán, mint az első este is. Szemeit összeszűkítve várta a válaszomat, még állkapcsa is megfeszült a visszafojtott lélegzettől. Túl sokan voltak körülöttünk, itt nem tehette meg, hogy letámad, és minden haragját rám zúdítja, akár erőszakoskodni kezd, amit oly' könnyedén ki is néztem volna belőle. Erősebben szorított magához, mintha attól tartott volna, hogy faképnél hagyom, míg a szívem sokkal hevesebben kezdett el verni ezt a türelmetlenséget látva.

– Remélem nem gondolta, hogy sikeres lesz a leánykérése – biggyesztettem le az ajkaimat. Végre nyeregben éreztem magam mellette. Olyan könnyen tudott sértegetni, fennhéjázó módon hirdette, hogy minden nőt megkaphat. Persze! Arról, hogy mennyi erőszakhoz kellett folyamodnia közben, nem szólt a fáma. – A hercegnő pontosan tudja, hogy ki a hozzá illő udvarló.

– Az apja jelölte ki a számára – rázta meg a fejét Lord Devon.

– Persze, de gondolja, hogy a király hozzáadta volna őt egy lordhoz? Egy friss, tapasztalatlan grófhoz? – soroltam neki, mintha én is vele együtt rágódnék a szavakon. – Egy olyan férfihoz, aki csak gyötörné, és erőszakosan, vadállat módjára közeledne hozzá? – Ujjaimat már úgy szorította a markában, hogy félő volt, eltöri őket. Néztem ahogy kimegy belőlük a vér, egyre nagyobb fájdalmat

okozott, mégis tűrtem. Most csak az élvezet hajtott, hogy Lord Devon arcát elsápadni láthassam!

Hogy megrökönyödjön, és legalább egy pillanatra azt érezze, legyőzték!

– Ön beszélt Christine-nel – állapította meg halkan, szemeit a szemeimbe fúrva. Más ember biztosan ott esett volna össze a helyemben, de nekem erőt adott a férfi szánalomraméltó látványa.

– Persze, sok mindenről fecsegtünk. Tudja, az időnk nagy részét együtt töltjük – mosolyogtam rá.

Hosszan nézett a szemeimbe. Már észre se vettük, hogy felhagytunk a tánccal, és csak állunk a tömeg szélén, tekintetünk egymásba fonódik, kezemet még mindig úgy trancsírozza a markában, ahogyan a kedve tartja. Aztán váratlanul elengedte, sőt a karját is elvette a derekamról. Hirtelen megszűnt az a forró bizsergés a bőröm alatt, mintha a szívem is újra szabályos ütemben kezdett volna el verni.