A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara, 2018

Szárnyaszegett pillangók 1., 2019

Szárnyaszegett pillangók 2., 2019

Igazgyöngyök, 2019

Bár a regényt valós események ihlették,
a szereplők a szerző fantáziájának szülöttei.

Copyright © Palotás Petra, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-19-7

Keresztapámnak és barátomnak, Szatmári Ferencnek

„Az élet egy varázslattal és félelemmel teli előadás. Próbálj úgy járni az utadon, hogy a közönség a szívébe zárjon, és akkor se felejtsen el, ha végleg legördül a függöny.”

1. fejezet

1987. Drezda

Bíborszínű lepelként lebegett a pirkadat a cirkuszsátor felett, a tábort körbeölelő tölgyek ágain tucatnyi madár üdvözölte a lassan ébredező tavaszt.

Izabel máskor örömmel hallgatta volna a hajnali koncertet, de ma reggel zavarta a hangos csiripelés.

Talán mégsem kellett volna innia, legalábbis nem ennyit, és nem keverve a többféle alkoholt. De az a rumos kóla olyan alattomosan itatta magát. Maradt volna inkább egész este a rozénál. És az az arany nedű, legalább azt kihagyhatta volna, de Emily annyit áradozott az apjától kapott nemes pezsgőről. Állítólag tíz márka palackja. Nevetséges. Ő sosem adna ki ennyi pénzt egy üveg italért. Sőt, ha előre tudja, hogy másnap szétrobban a feje tőle, Emily apját is lebeszéli róla. Ha ő ilyen rosszul van, milyen ramatyul lehet az ünnepelt… Hiszen még javában tartott a parti, amikor ő lelépett. Egyszerűbb lett volna ott aludnia, de nem mert kockáztatni. Ha az anyja észreveszi, hogy a tiltása ellenére elment a születésnapra…

Szánalmas, hogy húszévesen engedélyt kell kérnie… de Simone ilyesmiben nem ismert tréfát. Izabel nem tudta eldönteni, hogy őt, a lányát félti-e, vagy csak az előadást. Bár, ha belegondol, ilyen állapotban tényleg nem szerencsés színpadra lépnie.

Még jó, hogy ma csak próbálnak. Sőt, azt is csak tízkor… addig aludhatna még néhány órát. Mit nem adna érte… de ezek a kis szemtelen tollasok, megőrjítik – húzta a fejére a takarót.

– Izabel, Izabel! Méltóztatnál végre megjelenni? – koppant egy kavics a kocsi ablakán.

Izabel hunyorogva lesett fel a bordóra festett falon lógó órára. Már fél tizenegy is elmúlt. Ezek szerint mégiscsak visszaaludt. Nem mintha sokat segített volna. Maró ellenségként kúszott fel a torkán a hányinger, a hajnali pokoli fejfájáshoz most már émelygés is társult. Így nem mehet fel a kötélre, még felállni is nehezére esik, nemhogy odafent lebegni.

A húgaival ellentétben Simone nem mutatja majd ki a dühét, legalábbis nem a hangjával. Szótlanul, szigorúan méri majd végig, néma jegességbe burkolva a csalódottságát.

– Anika, azt hiszem, lázam van – szólt ki köhögést színlelve a testvérének. – Sőt, egészen biztosan elkaptam valamit. Egy rohadék kis vírus lehet, teljesen ledöntött a lábamról – fordította el a kulcsot a zárban.

Anika hatalmas rágógumigömböket fújva állt a lépcső alján. Rózsaszín macskanadrágot viselt, szorosan fűzött, magas szárú, türkiz tornacipővel. Kabát helyett csak egy vastag köntöst dobott a hátára, jelezve, hogy csupán az öltözőből szaladt ki egy pillanatra, és nem is szándékozott túlságosan sokáig álldogálni a csípős, tavaszi levegőn.

Először kissé kétkedve mérte végig a nővérét, de aztán az arcán szétdurrant gömb ragadós darabjait kapargatva a felső ajkáról, csak ennyit mondott.

– Hát nem is tudom, mondjuk, tényleg szarul nézel ki. Szólok anyának, hogy ma ágyban maradsz. Még a végén mi is elkapnánk – köpte a rágóját a földre, majd miután szorosabbra húzta a vörös copfját összetartó gumit, egy sajnálkozó pillantást vetve a testvérére megfordult, és nagyokat szökellve a tábort borító pocsolyák fölött visszasietett a sátorba.

Izabel behúzta maga után az ajtót, és visszadőlt a szoba méretéhez túlságosan is nagy ágyra. Szeretett kényelmesen aludni, így a széles deszkalapra dobott matracnak volt a legfontosabb szerepe az alig tíz négyzetméteres helyiségben. A parányi öltözőasztal, a bejárat melletti fotel, és a nagyanyjától kapott, a kazettás rádiónak helyet adó mahagóniszekreteren kívül csak egy keskeny, nyitott szekrény fért el a kocsiban.

Izabel két éve, a születésnapján költözött be a saját birodalmába, a kékre festett, falécekkel borított lakókocsiba, amin nem kellett sem a testvéreivel, sem a szüleivel osztoznia. Sejtette, hogy valami különleges meglepetés várja majd a nagy napon, de arra, hogy a bátyjához hasonlóan ő maga is elbújhat majd a saját négy fala közé, álmában sem gondolt.

Pedig vágyott rá, mindig is… a hat évvel ezelőtti balesete óta pedig különösen. Egy kézsérülés miatt közel egy éven át nem vehetett részt a családi cirkusz szigorú, csillogó, olykor kalandokkal teli, máskor kegyetlenül monoton hétköznapjaiban. Életében egyetlenegy évet járhatott csak iskolába, a drezdai Gottfried Keller Gimnázium 9. osztályába. Ugyan a testvéreivel iskolaköteles koruk óta ők is rendszeresen részesültek oktatásban, de nem hagyományos körülmények között. Az első években az apjuk tanította őket, később pedig egyetemisták, vagy éppen nyugdíjas pedagógusok foglalkoztak velük, megpróbálva a fejükbe tömni a korosztályuk számára megfelelő tudományt. Mivel évente több hónapon át úton voltak, lehetetlen lett volna, hogy egy tanintézetben folytassák a tanulmányaikat, a különböző iskolák pedig nem szívesen fogadták az átmeneti nebulókat, hogy a néhány hétnyi ottlétükkel megzavarják az osztály dinamikáját, és aztán továbbálljanak, mielőtt igazán beilleszkedtek volna. Ráadásul, senki nem várhatta el tőlük, hogy hajnalban keljenek, mikor nemegyszer késő éjszakáig szórakoztatták a közönséget.

Így aztán maradtak magántanulók, négyen, az Izabelnél négy évvel fiatalabb ikrek, Anika és Sophie, és az egyetlen fiú a csapatban, Matthias, a legidősebb testvér.

Izabel számára meghatározó volt a nagyanyjánál töltött esztendő, akkor még nem is sejtve, hogy az egész életére kihat majd ez az édes kényszerpihenő.

Ebben az időben alapozódott meg Emilyvel is a mély, de azért olykor női szeszélyektől megtépázott barátsága. Büszke volt erre a kapocsra, amely oly ritkának számított egy családi vándorcirkusz tagjainál. Kevés, a tábor képzeletbeli kerítésén túlnyúló kapcsolat élte túl az örökké továbbálló cigányélet viszontagságait.

Olyan volt számára Emily, mint az ikrek egymásnak. Néha csak nagy nehezen tudta véka alá rejteni, hogy mennyire féltékeny Anika és Sophie különleges kapcsolatára. Szerette a húgait, féltette is őket, büszke is volt rájuk, de néha egy zöld színű, furcsa keserűség is bekúszott a testvéri érzelmi kavalkádba.

Már ő maga is késői gyereknek számított, hiszen az anyja majdnem harmincnyolc éves volt, amikor Matthias születése után öt évvel életet adott neki, de azzal, hogy Simone négy év múlva, nem sokkal a negyvenkettedik születésnapja után ikreket hoz a világra, senki nem számolt. Leginkább Simone nem, aki a várandósság negyedik hónapjáig nem is vette észre, hogy másállapotban van.

Az addig elkényeztetett kislány hirtelen a háttérbe szorult, és ha nincs a közelükben a nagyanyja, Johanna, talán még jobban megsínyli a váratlan csöppségek érkezését.

De akkoriban Johanna frissen nyugdíjba vonult gyógyszerészként nemegyszer elkísérte őket a turnéikon, hogy levehessen némi terhet a cirkuszt vezető lánya válláról.

Johanna sosem értette a lánya, Simone döntését, hogyan szerethetett bele egy, a cigányéletet dicsőítő állatidomárba, aki ráadásul a porondon kívül messze nem bizonyult olyan keménynek, mint a rivaldafényben, és aki a vadállatokkal ellentétben a feleségét egyáltalán nem tudta megszelídíteni. Simone a híres drezdai varieté színpadát áldozta fel a családi vándorcirkuszért. A szerelem hevében könnyen hozta meg a döntést, talán túl könnyen is, ami aztán örök esőfelhőként lebegett a házasságuk felett.

Egy darabig még fülbemászó sanzonokkal és látványos táncelemekkel maga is szívesen fellépett a cirkusz közönsége előtt, de a gyerek érkezése után egyre inkább a koreográfiákban élte ki a kreativitását, és miután a férje megelégelte az állandó feszültséget a különböző művészi perspektíváktól fűtött elképzelések miatt, teljesen átadta a vezetői szerepet Simonénak. Mi több, nem csupán az előadások terén, hanem a társulat menedzsmentjét és pénzügyeit illetően is.

2. fejezet

Simone hosszú, szűk lovaglónadrágot viselt, és fehér gyapjúpulóvert, fekete haját szigorú kontyba fogta, ami tökéletesen illett a szépen metszett vonásaihoz. Élénken csillogó sötétbarna szemét vékonyra szedett, magasan ívelő szemöldök keretezte, ami tovább hangsúlyozta az amúgy is mindent megfigyelő, érdeklődő tekintetét az asszonynak.

Szórólapokat nézegetett, a másnapi előadás reklámját, de fél szemmel azért a trapézt leste.

Nem volt elégedett, sem a nyomdai munkával, sem a levegőben látottakkal.

Simone mindenre kínosan ügyelt, precíz tökéletességet várt el a világtól, de cserébe ő maga is maximalista teljesítményt kínált. Legalábbis a munka terén.

Szorgalom, alázat, pontosság és fegyelmezettség: a négy alappillér. Mindig ezt hajtogatta, és ő is eszerint élt.

Gyűlölte, ha valami azért nem hozta meg a belefektetett munka gyümölcsét, mert valaki nem jól teljesítette a feladatát.

Bosszantotta, hogy a szórólapon sokkal sápadtabbnak tűntek a színek, mint az eredeti fotón. Pedig nem kímélte a pénztárcájukat: színes nyomatot akart, olyat, ami visszaadja a cirkusz csillogását.

Arthur beérte volna fekete-fehér cetlikkel is. Nevetséges… A cirkusz nem élhet a piros, az arany, a sárga vagy éppen az ezüst nélkül.

A cirkuszba azért jönnek az emberek, hogy néhány órára kiszakadjanak a szürke életükből, a monoton hétköznapjaikból. Színt akarnak, csillogást – már a plakátokon is. Így tudják gondolatban odarepíteni magukat, így vetődik el bennük a vágyakozás magja, amely egy kis szerencsével majd arra sarkallja őket, hogy megvegyék a jegyet. Fekete-fehér… milyen ostobaság. Olcsó húsnak híg a leve – szállt vitába a férjével, és erre most tessék, a drágának is híg lett.

Arthur azt állította, hogy kért próbanyomást. Nem volt igaz, már akkor is sejtette, de ha felhozza, Arthur megint vérig sértődik, hogy nem bízik benne. Hogy még erre sem tartja képesnek. Volt benne valami, de mindent azért nem intézhet el ő maga – rázta meg a fejét elkalandozva, mielőtt újra felnézett volna a trapézra.

– Mosolyogj, mosolyogj! Ragyogjon az arcod – kiáltott oda a lányának.

Sophie vigyort erőltetett magára, de látszott rajta, hogy a gondolatai valahol egészen máshol járnak, nem a másnapi előadásnál.

– Ha nem koncentrálsz, veszélynek teszed ki magatokat. Anikát is, és az egész előadást – fűzte hozzá Simone tárgyilagosan.

– Szerintem jelenleg Izabel jelent nagyobb veszélyt a show-ra – feleselt Sophie.

– Törődj a magad dolgával, Izabelt bízd rám. Betegen téged sem küldenélek a manézsba – állt fel a színpad előtti bordó bársonyfotelból az asszony.

– Ó, azok a fertőző házibulik – sziszegte Sophie, nem tudva magában tartani a fullánkos megjegyzést.

– Hagyd már – suttogta Marina. – Te is szívesen elmentél volna, ha hívnak. Nem lenne fair, ha beköpnéd. Ő is falazott már neked, és még máskor is jól jöhet a lekötelezettség. Nyeld le ezt a békát, rendben? – nézett Anika a testvére szemébe kérlelően.

– Felőlem – vonta meg Sophie alig láthatóan a vállát, majd izmos karjával vagy két métert feljebb húzta magát a kötélen.

Első pillantásra nehezen lehetett megkülönböztetni a két lányt. Főleg az előadásoknál ügyeltek arra, hogy hajszálpontosan ugyanolyan kosztümben kápráztassák el a publikumot. Ebben a szezonban ezüst csillagokkal díszített, türkizkék dresszt viseltek, egy parányi fehér tüllszoknyácskával, amely a már a városban kiragasztott plakátokon is felkeltette a férfiak érdeklődését.

Nővérükkel ellentétben mindketten alacsonyak voltak, és a tökéletesen kidolgozott izmaik ellenére is törékenyek. Két fehér bőrű, vörös hajú tinédzser lány, akik kisgyerekkoruk óta élték azt az életet, amit a családjuk megtervezett nekik.

Simone szerette volna beíratni őket az állami artistaképzőbe, de Arthur szerint a családi vállalkozás nem engedhette meg magának, hogy akár csak néhány évre is lemondjanak a tornász palántákról. Pedig Simone anyja, Johanna vállalta volna, hogy nála lakjanak az unokái. De Arthur hosszas rábeszélés után meggyőzte a feleségét, hogy inkább minél hamarabb építsék be a show-ba Sophie-t és Anikát. Az üzleti meggondoláson túl erős szerepet játszottak nála az érzelmek is, hogy együtt maradjon a család, hogy maga mellett tudhassa a kislányait. Izabellel nem igazán jött ki, nem volt gondtalan a kapcsolatuk, néha úgy érezte, hogy egészen más fából faragták az ikreknél négy évvel idősebb lányát, így aztán különösen nagy élvezettel fürdőzött a kicsik hízelgésében, akik egy pillanat alatt az ujjuk köré tudták csavarni az apjukat.

Pedig Simone is a javukat akarta, csak másképp, a maga módján. Hamar kiderült, hogy a lányok még Izabelt is túlszárnyalják a tehetségükkel vagy inkább a kitartásukkal. Már akkor bukfenceket vetettek, amikor a kortársaik még csak a járást gyakorolták. A közönség legnagyobb gyönyörűségére pedig már négyévesen olyan gyakorlatokat mutattak be a trambulinon, hogy mindenkinek tátva maradt a szája. Mindezt olyan elbűvölő gyermeki bájba csomagolva, hogy akadtak előadások, amikor a legkomolyabb felkészültséget igénylő mutatványokat is a háttérbe szorították.

Simone mellkasa duzzadt az anyai büszkeségtől, de azt is jól tudta, hogy ha nemzetközi sikereket akarnak elérni a csemetéi, akkor nem zárhatja be őket egy nemegyszer a megélhetéssel küszködő, apró családi cirkusz falai közé.

De mivel Arthur hallani sem akart az állami artistaképzőről, és valójában amúgy sem rendelkeztek a felvételhez szükséges kapcsolatokkal, maradtak a lányok a Circus Monte-Carlónál, a szülői felügyelet szárnyai alatt.

Akkoriban nehéz idők jártak a Német Demokratikus Köztársaság társulataira.

1960-ban megalapították az állami cirkuszt, amelyet három korábbi privát cirkuszból olvasztottak össze: az alapító Olympia és Busch társulatokhoz egy év múlva csatlakozott a Zirkus Aeros, hogy létrehozzanak egy államilag támogatott mamutcéget, amely onnantól kezdve hivatalosan a kezébe vette a nép szórakoztatását.

Rajtuk kívül csak egy maroknyi társulat maradt fenn, akik azonban kritikusok híresztelése szerint reménytelen helyzetbe kerültek. És valóban nem sokat túloztak, a szakmabeliek őrültségnek tartották, hogy a józan ésszel szembeszállva megpróbáltak életben maradni ezek a próbálkozások. Hiszen nem csupán azért kerültek reménytelen helyzetbe, mert a kínálat, a látvány és a kuriózum területén nehéz volt felvenni a versenyt a monumentális, központilag irányított állami cirkusszal, hanem mert a szocializmusban megtűrt magánvállalkozásokra a politikusok sem néztek jó szemmel. Ráadásul a kor szellemisége is komoly ellenfélnek bizonyult. A művelt, haladó szocialista ember szórakozását színházban, operában látták, nem a cirkuszi sátrak vattacukortól ragacsos padjain. Továbbá az állami nagycirkusz a porondra koncentrált fegyelmezett előadásaival ellentétben az apró vándorcirkuszok nem csak egy színpadon prezentálták az attrakciókat. Színes vásári bódékkal kívánták már az előadás előtt is szórakoztatni a látogatókat, és természetesen ezáltal némi plusz bevételre szert tenni. Céllövölde, körhinta vagy éppen állatsimogató egészítette ki a csíkos cirkuszi sátrat, ami a kulturális elit szerint a népbutítás netovábbját reprezentálta. Felső kezdeményezésre hivatalosan igyekeztek megfosztani a társulatokat ezektől az elemektől, de néhány, a gyermekkor melegségét idéző emlékeibe kapaszkodó fontos személynek köszönhetően mégsem bolygatták meg a vándorcirkuszok kínálatát.

Így aztán a maroknyi konkurenciához hasonlóan a Circus Monte-Carlónál sem hiányozhatott a századfordulót idéző karusszel vagy céllövölde, ahol az előadás előtt, a szünetben és a műsor befejeztével Matthias, a Goldbach lányok fivére félretéve az állatidomári korbácsát, állt be a céllövölde pultja mögé.

De nem csupán neki kellett délutánonként két vagy olykor három szerepbe bújnia, a lányok is csak a függöny felgördülése után lehettek primadonnák, a sátor bejáratánál nemritkán ők szedték a jegyeket vagy a szünetben ők árulták a pattogatott kukoricát és a sós perecet.

Mindössze huszonkét emberből állt a társulat, így nem engedhették meg maguknak azt a luxust, hogy a művészek csak a saját produkcióikkal törődjenek.

Sophie vett egy nagy lendületet, és átugrott egy másik trapézra, Anika néhány másodperc múlva követte a magát most már csak a lábával tartó, a kezét a testvére felé nyújtó lányt. Anika elkapta ugyan a két tenyeret, határozottan meg is markolta őket, de a jobb keze kicsúszott a szorításból, és egyensúlyát vesztve csak egy hajszál választotta el attól, hogy a védőhálóra zuhanjon.

– A francba – lihegte, amikor sikerült visszalendülnie a biztonságot adó rúdra.

– Nem tettél port a kezedre – nézett szemrehányóan a néhány perccel később született húgára.

– Vagy talán csak egy kicsit elengedted magad, kevesebbet kellene enned, akkor könnyebben megtartanálak – szúrt vissza Sophie.

– Menjetek ebédelni – kiáltott fel Simone a magasba. – Háromkor folytatjuk, bízom benne, hogy nagyobb sikerrel – fűzte hozzá szigorúan. – És legyetek pontosak, a többieknek is kell még gyakorolniuk. Hatkor pedig, ha törik, ha szakad, főpróba. Remélhetőleg hibátlanul. Épp elég baj, hogy Izabel kötéltáncát ki kell ma hagynunk. Lehet, hogy holnap sem engedem fellépni, akkor pedig újra kell gondolnom az egész előadást – zsörtölődött, majd magára terítve a szőrmebundáját, kisietett a sátorból.

3. fejezet

Izabel nem hallotta a kopogást. Simonénak dörömbölnie kellett, hogy lassan magához térjen a mély álomból. Szédelegve nyitott ajtót, és bár megpróbálta a lábával a komód mögé tolni a vödröt, nem sikerült elrejtenie az anyja szeme elől a gyomrából feltörő árulkodó jeleket.

– Izabel… – szólította meg Simone a lányát, a hangját a sajnálat és a megbotránkozás egyfajta keveréke színezte.

– Anya, valami gyomorfertőzés lehet. Tényleg piszok rosszul vagyok – bújt vissza a lány a kockás paplan alá.

– Mit ittál? – mártott Simone egy kéztörlőt a kredencen álló hideg vizes lavórba. Alaposan kicsavarta, majd a lányához lépett, és a homlokára tette.

– Csak két órát voltam ott – füllentette, megpróbálva még menteni a menthetőt.

– Nem igaz. Jeleztek a lovak, amikor visszajöttél. De nem is ezt kérdeztem – felelte Simone hűvösen.

– Kólát… – nyelt egyet a lány.

– Kólát…? – nézett az anyja könyörtelenül a szemébe.

– Egy kis rummal… – fűzte hozzá Izabel bizonytalanul.

– Ostobaság volt. A rum alattomosan itatja magát, valójában csak a szórakozni vágyó matrózoknak való. Te művész vagy, és egy fiatal nő. Jobban kellene ügyelned magadra. Hozok egy termosznyi teát, meg egy nagy adag szalonnás rántottát. Megérdemelnéd, hogy holnap ne lépj fel. De attól tartok, hogy az nem a számodra lenne a legnagyobb büntetés – igazította meg a lányán a takarót.

Egy nappal később

Sophie az öltöző ajtajának támaszkodva bámulta Valentint. A fiatal férfi meztelen felsőtestéből ítélve akár tornász is lehetett volna, de Valentin ereje valójában másban rejlett. Részben talán a vágott, mélyzöld szemének is köszönhette, hogy a megbabonázott publikum nem mindig a kezét leste, így könnyen el tudta terelni bárki figyelmét. Bár valójában nem kellett tartania attól, hogy a rutinosan begyakorolt mozdulatokat bárki is leleplezi. Legalábbis a laikus közönség sorai közül egészen biztosan nem akadt olyan, aki átlátott volna a trükkökön. Ápolt, finom kezére csak néha húzott kesztyűt, ha a mutatvány koreográfiájának eleganciája azt éppen megkívánta. De a kártyás, aprópénzes trükköknél szüksége volt a bőrére, hogy a puszta érintés is a segítségére legyen.

Sophie szemérmetlenül bámulta ezeket a hosszú, ámde mégis férfias ujjakat.

– Nem kellene már neked is öltöznöd? – fordult hozzá a fiú. Halvány mosoly övezte a kérdést, de nem tolakodó, inkább atyai, mintha Valentin valóban aggódna, hogy a lány nem készül időben el.

– Simone említette, hogy egy új számon dolgozol.

– Valóban? – fordult vissza a férfi a tükörhöz, hogy a tenyerére nyomott hajzselével tegye tökéletessé a dús, sötétszőke fürtjeit.

– A késdobálásnál nincs védőháló – próbálta Sophie folytatni a beszélgetést.

– Minden csak gyakorlat és önfegyelem kérdése. Nem szoktam hibázni – felelte a bűvész magabiztosan.

Valentin azon kevés társulati tagok egyike volt, akik vér szerint nem tartoztak a családhoz. Tizennyolc évesen hagyta el Leningrádot, hogy Németországban próbáljon szerencsét. Éles esze ellenére tanulni sosem szeretett, hamar a gyors pénzszerzési vágy áldozatául esett. De előbb maga kurtította meg a saját áldozatait, egy orosz tolvajbanda legügyesebb tagjaként. A lopásokat később kisebb-nagyobb más szélhámosságok is követték, a pletyka szerint házasságszédelgésből is szert tett egy kisebbfajta vagyonra, de ezt soha senki nem tudta bebizonyítani. Azonban amikor egy sikeres áruházi rendőri razzia során elkapták jó néhány társát, Valentin is hamar lebukott, beköpték. Talán ezzel enyhítettek a többiek a saját büntetésükön.

A jóképű fiatal srác két évig élvezhette a keletnémet állam vendégszeretetét. A börtönben tökéletesítette a nyelvtudását, és apró, ámde mégis káprázatos trükkjeivel pedig nem csupán a rabtársait, de az őröket is rendszeresen szórakoztatta. Hamar elismerést vívott ki magának a zárt falak sajátos hierarchiájában, és kiváltságosként hetente több órát tölthetett az edzőteremben is. Szoborszerű izmokkal, egy életre szóló tapasztalattal, magabiztosan és igencsak céltudatosan hagyta el a cellát. Huszonhárom éves volt, tele tervekkel, ötletekkel, amelyekkel hamar levette a lábáról Arthurt, a Circus Monte-Carlo tulajdonosát.

Mert bár a gyakorlatban Simone volt a társulat feje és mozgatórugója, hivatalosan Arthur volt az igazgató, a megcsappant vagyonával a hitelekért felelős tulajdonos, aki ritkán szólt bele a mindennapok apróságaiba, de aki olykor egy-egy komoly döntésnél vétójoggal élt vagy éppen maga lobbizott egy új lehetőség mellett.

Valentin azonnal lenyűgözte Arthurt, az eltökélt srác a saját apjára emlékeztette a férfit, Josephre, aki a hamburgi kikötőben, a világ legnagyobb cirkuszát szállító gőzös utasaként 1920-ban szállt partra. Joseph igazi megszállottként szerette és művelte a cirkuszt. A show-nál nagyobb szerelmet csak egy bizonyos hölgy iránt érzett. Marianne volt az, aki magába bolondította a fiatal artistát, így aztán a két évig tartó, Európát keresztül-kasul bejáró turné után Joseph nem ment vissza az Egyesült Államokba. Maradt Németországban, hogy vért izzadva, Mariannéval megalapítsák az amerikai óriásokkal ugyan nem összehasonlítható, cserében viszont ízig-vérig saját társulatukat: a Circus Monte-Carlót.