A névtelen királynő

Basa Katalin

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

A királynő éneke

Égből hulltam,

Földbe bújtam.

Virág lettem

A szívedben.

Aranyalmát

Hármat loptam,

Köddé vált már

Hattyútollam.

Átkot fonok

Lent a mélyben

Szívverésed

Szívverésem.

Az enyémhez

Kötöm sorsod,

Míg a nevem

Ki nem mondod.

Nevem hogyha

Megtalálod,

Életed lesz,

Vagy halálod.

1. Szél

– A királynő olyan, mint te? – kérdezte Lonka keresztanyját az esti mese végeztével. Hason feküdt, keresztbe Mesemátka ölében, és a kezében forgatta a könyvet, a kedvencét.

– Nem – felelte Mami. – Én vagyok olyan, mint ő. – A kislány elkerekedő szemmel nézett fel a keresztanyjára. Az elmosolyodott. – Az embereknek sok arca van: nevetnek, sírnak, dühösek vagy félnek. A víznek is sok arca van: lágyan ringatja a hajókat, vagy viharral nyeli el őket. A királynő

maga az életre kelt víz, ezért neki is sok arca van. A víz tündérei a királynő arcát öröklik, de sohasem ugyanazt.

A kislány felült, és Mesemátka szemébe nézett, kutatva, mintha először látná.

– Szerintem te az eső vagy. Az a kedvesen kopogós fajta. – Majd összeráncolta a szemöldökét. –

De tudsz dühös is lenni. Akkor olyan vagy, mint a jég. Hideg, jeges zivatar. Azt nem szeretem.

– De arra is szükség van, igaz? – felelte Mesemátka, és megcirógatta Lona arcát.

– Talán... Olyankor nagyon félelmetes vagy. – A kislány hallgatott egy sort. – A múltkor ránéztél arra a rendőrre, és tudtam, hogy nagyon megijedt tőled. Pedig csak ránéztél. Olyankor a szemed is valahogy hideg lesz. – Mesemátka összecsukta a mesekönyvet – a borítón hattyúk szálltak a távolba.

– A királynő is olyan félelmetes, mint te? – kíváncsiskodott Lonka.

– Sokkal félelmetesebb – jelentette ki Mami. – Én, mondjuk, egy pohár víz vagyok, de ő maga a tenger.

A kislány megborzongott. – Látni akarom – suttogta. – Gyönyörű szép lehet.

– Gyönyörű, mint a vihar.

Mesemátka megágyazott a kislánynak, és elővette a pöttyös pizsamát.

– Megláthatom egyszer? – faggatózott Lonka.

– Biztosan. Ha nagyobb leszel.

– De én most akarom.

Mesemátka megsimította a kislány haját.

– Majd ha mindent tudsz, amit én, és annál is többet. Először meg kell tanulod, hogy érts szót a vízzel és a széllel. Ha mindennek a nevét tudod, akkor elindulhatsz a királynő színe elé. De nem lesz könnyű.

– Mindig ezt mondod.

– Bolond is lennék, ha vízbe dobnálak anélkül, hogy tudnál úszni – válaszolta Mesemátka, és megpuszilta a kislány arcát.

– Téged ki tanított a tündérségre? – kérdezett tovább Lonka, és magához ölelte a párnáját.

– Mi tudással születünk, de a tudásnak meg kell érnie. A bimbó őrzi a szirmait, de idő kell, hogy

kinyíljon – idő, víz és fény. – Mesemátka kinézett a lakóautó kis ablakán; a városka lassan elcsendesedett. Valaki hazafelé sietett, léptei egyenletesen koppantak a macskaköveken. – Az emberek a tudást vagy a bölcsektől kapják, vagy a saját bőrükön élik meg. Mindkettőre szükség van ahhoz, hogy felnőtté válj.

– Énekelj – kérte Lonka. – Csak úgy tudok elaludni, ha énekelsz.

Mesemátka megigazította a kislány takaróját, és halkan dúdolni kezdett. Altatót énekelt, a dallam körbefonta kettejüket, mint a tűvel rajzolt hímzés, úgy táncolta körbe a kislányt, finoman, pontosan.

Elsimította fejében a hallottakat, elraktározta oda, ahonnan majd előhívhatja egyszer, ha eljön az ideje. Lonka észrevétlenül sodródott át az álomba. Az ének ereje egyre nőtt, nőtt, míg be nem kerítette az egész autót, hogy a képzelet és a valóság mezsgyéjén töltsék megint az éjszakát, senkitől sem háborgatva, biztonságban, Mesemátka erejének védelmében.

A tündér befejezte az altatót. Minden este ünnep volt számára a pillanat, amikor a kislány elaludt, az, hogy nézhette, miként adja át magát Lonka a másik világnak, ahol folytatja a kalandjait. A hetvenhetedik leány – ugyanaz a minta, és mégis más. Vajon ez a gyermek valóban több lesz, mint az előzők voltak? Mesemátka pontosan emlékezett az összes leányra, a királynő gyermekeire, akik a földön jártak, nevettek és sírtak, akár Lonka. És ő együtt nevetett és sírt velük, és elrejtette őket a világ és a királynő elől. De közeledett a pillanat, egyre közeledett, amikor ez a kislány is kilép a védelme alól, kilép, és maga dönti el a sorsát. És amerre lép, rózsák nyílnak majd utána – rózsák, tövisekkel.

Mesemátka a királynőtől – az anyjától – a szó hatalmát örökölte. A valóság és a mese szövetét eggyé tudta fonni, ha úgy tartotta kedve; igézései különösen erősek voltak, ha rímbe szedte őket. A királynő először, talán még az idők kezdetén, tizenkét leányt hívott életre önmagából. Ő volt az életre kelt víz: leányai úgy hasonlítottak egymásra, mint a vízcseppek, és növekedtek a királynő

akarata szerint. Tündérek voltak mind, a víz úrnői; hullámokat, ködöt és vihart támasztottak, és madarakká váltak, fehér hattyúk vagy éjszín hollók lettek, ha akartak. A királynővel röpültek, amikor a világ még fiatal volt, és az emberek királyokat követtek, védelmet remélve. A királynő szeszélyes volt, és amikor az emberek le akarták igázni a természetet, és a víz hátára merészkedtek, megengedte a tündéreinek, hogy velük csillapítsák az éhségüket. A királynő is játszott az emberekkel, egészen addig, amíg el nem bűvölte az aranyalmafa és Argilus. Argilus volt az egyetlen, akire nem hatott a királynő ereje. Hosszú és viszontagságos próbatételek vártak rájuk, hiszen a tündérek és az emberek világa egyszerre van közel és mérhetetlenül távol egymástól. Argilus beléphetett a tündérek közé, és elnyerte a boldogságot, amelyet minden mese ígér.

Ám amikor a királynőnek a három fia után megszületett a lánya, Diamanta, már annyira feszült volt a viszony a fiúk és a szülők között, hogy a leány nem volt biztonságban. Az a kicsi lány a színarany hajával és arany szemével a királynő mása volt; már a bölcsőben maga köré tudta hívni a vizet, és az eső cseppjeit táncoltatta apró kezével. Túl erős volt a hatalma az emberek világához, és túl kicsi volt még ahhoz, hogy a tündérek között – ellentétben a bátyjaival – meg tudta volna magát védeni. A királynő tehát összehívta tizenkét tündérét, első leányait, akik mind közül a legerősebbek voltak, és kiválaszotta Mesemátkát, hogy rejtse el Diamantát. A királynő nem tudta, hogy addigra Mesemátka szíve már elfordult a tündérektől. Meglátta a királynő szemében a lassan lopódzó őrületet, és Argilus hirtelen halála után rádöbbent, hogy a kislány nem lesz biztonságban többé sem az emberek, sem a tündérek között. Nem sokkal korábban ismert meg egy szerzetest, aki a Megfeszített tanairól beszélt neki, a szeretetről, amely öröktől fogva létezik, és minden akadályt legyőz.

Mesemátka, bár tündér volt, hirtelen másképp látta önmagát: számtalan embert vitt a pusztulásba, nevetve halálukon és élvezve meleg húsukat. Meg akart szabadulni mindentől, ami a királynőhöz kötötte, és nem akart többé tündér lenni. Megkeresztelkedett, és a keresztvíz lemosta róla a királynő jeleit, elvágva őt az éltető forrástól, az anyjától. Mesemátka elvesztette a nevét, amelyen a nővérei ismerték, és magának választott új nevet. Először Mikaelának nevezte magát, aztán Mirabelle lett, később egyszerűen csak Mami – így hívta őt Diamanta és utána minden rábízott lányka. Mesemátka elvesztette a víz fölötti uralmát is, de beszélni még tudott, így a mese hatalma megmaradt neki. Testi ereje, szépsége is megfogyatkozott, elkezdett öregedni, ha nem is olyan gyorsan, mint az emberek. Szárnyai odalettek, többé nem tudott madárrá változni. Mégsem bánta meg, amit tett, mert vezekelni akart mindenért, amit elkövetett.

A királynő megérezte, hogy Mesemátka elvágta tőle önmagát; érezte, és tajtékzott dühében, mivel a tündérrel együtt Diamantának is nyomát vesztette. A feladat terhe és a magány, amely reá várt, elvágva a nővéreitől és az anyjától, ekkor vált rideg valósággá Mesemátka számára. Eleinte a szerzetes adott neki és a kislánynak szálllást, amíg Mesemátka felkészült a vándoréletre és a harcra

– hiszen tudta, hogy a királynő haragja üldözni fogja életének minden percében. Amikor Argilus fiai megtudták, hogy a kishúguk nincs többé a közelükben, ők is szolgákat küldtek a keresésükre. És ott voltak a boszorkányok, a királynő örök ellenségei, akik könnyű prédát láttak Diamantában, fegyvert a királynő ellen. Mesemátkának pedig nem volt más eszköze ellenük, mindannyiuk ellen, csak a szó.

Ahogyan teltek az évek, évtizedek és évszázadok, Mesemátka karcsú alakja megtört, szépsége megfakult, kedves arcát mosolygós ráncok barázdálták. A táncos léptű tündérből apró, de fáradhatatlan öregasszony lett. Lonka még hatéves sem volt, amikor megkezdte a vándorlást keresztanyjával. Apja és édesanyja helyett most Mesemátka lett a kislány mindene. Pedig milyen szépen indult minden: egy apró hegyi faluban találtak otthonra Lona szülei, Franciaország közepén, Conques-ban. Édesanyja barna szemével és barna hajával nem hasonlított a tündérekre, de csodálatos keze volt: üvegből bármit megteremtett, amit csak akart. Színes halakat és ezüst hattyút készített, kancsókat és apró üvegcséket, amelyekbe a férje maga keverte parfümöket tölthetett. Lona édesapja egyre ismertebb lett a díszes palackokba zárt illataival, csakhamar egy híres cég kérte fel parfümőrnek. A kert minden évszakban illatozott, és Lona apja bonyolult ejárásokkal nyerte ki a virágok illatát. Mesemátka minden erejével védte őket: a mese fonalával képes volt olyan határt húzni a lakhelyük köré, melyen senki sem léphetett át ártó szándékkal. Csak egy hétre vitte el a kis Lonkát, de mire visszaértek, süket csönd fogadta őket. Mesemátkát balsejtelmek gyötörték, amikor belépett; a földön ott hevert Lona édesanyjának a holtteste, fekete átokkal sújtva. Boszorkányok, már megint, gondolta keserűen Mesemátka, térdre rogyva a test mellett. Nem vette észre a kislányt, aki ott állt mögötte. Lonka nem sírt, hanem sikoltott, dühösen, sápadtan, majd reszketni kezdett és összeesett. Mesemátka előhozta a régi lakóautóját, és abban fektette le az álomba bűvölt kislányt.

Lona édesanyja holttestét a ház mögött hantolta el, a kis kerti tó közelében. Az apja műhelyében egy másfajta varázslat nyomait találta meg. Furcsa, idegen szag töltötte be a helyiséget, mely elkeveredett a megannyi kiömlött parfüm illatának nehéz keverékével. Mesemátka megborzongott: igen, ez is egy boszorkány műve lesz. Lona apját azonban nem találta sehol; talán foglyul eljtették, vagy elvarázsolták, találgatta a tündér. Ám nem volt ideje arra, hogy nyomokat keressen – a kislány lett a legfontosabb, megint.

Így lett Lonka új otthona az ütött-kopott, fehér lakóautó, amely úgy tele volt zsúfolva könyvekkel, hogy alig maradt benne hely az alvásra, a kislány mégis pompás kis kuckót alakított ki magának plüssállatokkal, színes takarókkal, zseblámpával és csokis keksszel, amelyet vészhelyzet esetére tartott kedvenc Ende-kötetei mögött.

Mesemátka sokat nevetett, sokat énekelt és még többet mesélt Lonának. Tudott meséket a világfa

ezer leveléről, a vízi démonokról, a fekete emberek táncairól, az északi erdők apró népéről, és tudott igaz históriákat királyokról, akik nem tértek vissza a csatából, és költőkről, akik megértették a szelet, amikor az a szerelmükről hozott hírt.

Mennyi út, mennyi város, és mennyi tér! Lona gyermekkora folyamatos utazással telt. Akárhová is mentek, a keresztanyja pontosan tudta, merre járnak; mintha Európa valamennyi nyelvét beszélte volna, és mindenhol voltak ismerősei. Az első út az összes városban a könyvtárba vezetett.

Mesemátka igazi ereje a történetekben volt: ha ő mesélt, a valóság és a mese világa összeért, és a határait Mesemátka őrizte. Amit kitalált, az valósággá vált – legalábbis addig bizonyosan, amíg ő a közelben volt. Mami minden könyvtárost régi barátként üdvözölt – volt, akinél megálltak néhány hétre, és Lona igazi ágyban alhatott. A könyvtárosok valahogy mindig tudták, mire van szükségük, és amijük volt, azt készséggel, mosolyogva adták. Voltak köztük öregek és fiatalabbak, de a tekintetük mindig egyforma volt: azzal a bölcsességgel teli, amely tudja, hogy minden tudás töredékes.

És Lona keresztanyja mesélt a könyvtárba jövő gyerekeknek, akik elkerekedett szemmel hallgatták. Ilyenkor Lona úgy érezte, szinte látja a mesét: mintha a történet fonala a levegőben tekergett volna, azon futott a királylány, és léptei nyomán rózsák nyíltak. És ahogyan haladt előre a mese, úgy lett a szőttese egyre színesebb és sűrűbb, minden szál erősebbé és valóságosabbá tette. A történet a levegőben villódzott, és amikor az utolsó mondat is elhangzott, teljessé vált, mint egy gyönyörű kép. A gyerekek sóhajtottak, nevettek és tapsoltak – kacagásuk felélénkítette a színeket. És amíg új történeteket kerestek a polcokon, a könyvtáros közelebb lépett, és megfogta a mese két sarkát, Lona keresztanyja pedig a két vele szemben lévőt. Érintésüktől hirtelen valósággá vált a szőttes, olyan lett, mint egy vibráló, élő faliszőnyeg. Mosolyogva megrántották, majd feltekerték, és Mesemátka átadta a könyvtárosnak, egyfajta fizetségként a vendéglátásért.

Aztán Lona egyszer megkérte Mamit, hogy meséljen egyet csak neki. A kedvenc meséjét kérte, amelyben volt aranyalmafa, tizenhárom hattyú és Állatkirály is, és a keresztanyja elmesélt mindent, ahogyan kellett. A mese fonalából pedig nem szőnyeg lett, hanem egy kis gyerekköpeny, egy pelerin, sokszínű, puha, meleg és kényelmes. Lona nevetve vette fel, és addig forgatta a kis kézitükrét, amíg minden oldalról meg nem csodálta magát.

Aztán megtörtént, hogy álmában a pelerin megvédte. Egyszer túl közel hajolt a vízhez, és a mélyből valami – vagy valaki? – érte nyúlt, megragadta a karját, hogy lehúzza. Ekkor a pelerin hirtelen életre kelt, fonalai rátekeredtek a kézre, amely sötétzöld volt, iszapos és erős, és lefejtették a nedves ujjakat Lona karjáról, amelyek fehér, égett nyomot hagytak maguk után. A kéz visszahúzódott a vízbe.

Pedig Lona hogy szeretett úszni! Amerre csak jártak, Mami elvitte az uszodába, ő pedig könnyedén és ügyesen úszott. Lebukott a víz alá, és azt képzelte, hogy hal; figyelte a víz apró örvényeit, amelyek visszaverődtek a csempézett falakról. Undorodott a klórtól, és nem szerette, hogy ez a víz szelídített víz: nem követheti saját törvényeit, nem ringathatja az apró élőlények bölcsőjét, nem rejtheti el a halak népét. De azért így is képes volt az embereknek gondot okozni. Lona a víz alól figyelte a többi gyerek ügyetlenkedését – félelmük tapintható volt. A víz, a legyőzhetetlen víz a medencék csempézett falai közé volt szorítva, de nem kevésbé volt hatalmas, mint odakint: ringatta és éltette azokat, akik alázattal akarták megismerni a törvényeit, és fulladással fenyegetett, ha valaki nem respektálta eléggé. Így tanította az embereket alázatra, ügyességre és otthont adott azoknak, akik meghajoltak az akarata előtt.

Mami is sok mindenre megtanította Lonát. Egyszer – még egészen kicsi lány lehetett – egy templomi koncertről mentek haza, amikor keresztanyja megdermedt az utcán. Teljesen

mozdulatlanná vált, és egy intéssel maga mögé terelte Lonát. A fejét félrebillentette, mint egy madár, amikor ragadozó jelenlétét érzékeli. Az utca másik, sötét oldalán az árnyék egy helyen sűrűbb volt, mint máshol, és az a szag... viszolygást keltett benne, és Lona ugyanolyan mozdulatlan lett a rémülettől, mint a keresztanyja. – Mondd utánam, kicsikém. Mondd velem – suttogta Mami.

Köd előttem, nem látsz engem. Köd utánam, titkot láttam.

Köd előttem, köd utánam, elfelejted ingó árnyam.

A köd pedig engedelmeskedett, jött és elrejtette őket.

Aztán Lona többször is azt álmodta, hogy valaki kergeti, vagy valami megtámadja – emlékezett a félelemre, amely émelygéssé fokozódott, és éber állapotában is megmaradt egy ideig. A pelerin kitartott, védte még álmában is, de ahogyan Lona nőtt, egyre rövidebb és rövidebb lett, míg végül három szál fonallá szelídült a jobb csuklóján.

Gyorsan peregtek az évek, mint a homokóra szemei – Lona tízéves lett, tizenöt, tizenhét. Mami egyre gyakrabban hallgatta a dunai vízállás-jelentést az öreg, recsegős rádióban. Aztán egy nap odafordult Lonához.

– Itt az idő – mondta sápadtan. – Indulnunk kell, de most nem egyfelé vezet az utunk. Szükséged van egy új testőrre, mert én már nem foglak tudni megvédeni.

Mintha valami megmozdult volna a hálófülke sötétjében.

Lona odakapta a fejét. De nem... nem volt ott semmi. Várt néhány másodpercet, majd visszafordult a monitor felé, amely a vészfényen kívül az egyetlen fényforrás volt a hálófülkében.

„Az igazlátók, folytatta az olvasást, olyan emberek, akik meglátják az igazságot. A hagyomány szerint bírók voltak, akik igazságot tettek a falvakban. Más források szerint az igazlátók észlelik a föld alatti kincseket, meglátják a múltat vagy betekintenek a jövőbe. Ha hinni lehet a leírásoknak, maga Argilus is igazlátó volt, aki a legkülönlegesebb képességgel rendelkezett az összes közül: mindennek és mindenkinek a nevét tudta."

Lona levette a szemüvegét és fáradtan megdörzsölte a szemét. Argilus. Ki a csoda lehet az az Argilus? Még sohase hallotta ezt a nevet. Hm, mindenkinek a nevét tudni. Főleg az osztálytalálkozókon jöhet jól. Kár, hogy sohase voltak osztálytársaim, hümmögött Lona.

Igazlátás... azazhogy merülés. Így hívta ezt a képességét magában, már egészen kiskora óta.

Először a hangyákon vette észre – pici buborék, mintha vibrálna parányi fejük körül, akár egy vízcsepp. Később meglátta a gyíkokon, a madarakon; minél nagyobb, bonyolultabb volt egy élőlény, annál érdekesebb volt a buborék, mintha a tudat a testen kívül vetne fodrokat. Nem látta mindig, de ha nagyon figyelt, ott volt, és ő belenézhetett; meglátta az érzéseket, emlékeket, mint kavicsokat a tó medrében. És ott voltak az emberek.

Nem mindegyik emberbe látott bele egyformán. A gyerekek jobban fénylettek, a felnőtteknek több árnyas, néha sötét gondolatuk volt, amelyekbe nem szeretett elmerülni. Elég volt a szemükbe pillantania, ott biztosan meglátta a finoman csillanó felszínt, a lélek tükrét. És az emberek mindegyike rejtett valamit; a sokféle, kisebb-nagyobb titok alatt ott rejtőzött a szilárd alap: a saját név.

Aki nem tudja a saját nevét, semmit sem tud.

Útitársa álmában nyöszörgött mellette. Lona tudta, hogy még így is hányingere van, pedig jár a levegő. Be kellene csukni végre az ablakot, gondolta, és megborzongott. A hideg márciusi szél lehűtötte a hálófülkét. Lona felállt és az ablakhoz ment. Kint minden fényt elnyelt a végtelen Fekete-erdő, amit a vonat éjszaka szelt át. A levegő fenyők illatát és rothadás szagát hozta.

Lona az ablak tükrében a szemét figyelte. Tündöklő azúr, mint a nyári ég; a pupilláját aranyszínű

gyűrű veszi körül, melynek sugarai átjárják a kék színt. De a legkülönösebb mégis a fénye: mint a velencei olvasztott üveg, úgy ragyog. És ha mindez még nem lenne elég, ott a haja – ez a valószerűtlen, se nem szőke, se nem vörös haj, ami úgy látszik, elhatározta, hogy a derekáig fog érni: hiába vágja, hullámokat vet, és hihetetlen sebességgel nő vissza.

Talán a szeme az oka annak, hogy mindenkinek tudja a nevét? Gyerekként ő is elnevezte a játékait, mint mindenki más. Aztán egyszer, amikor a barna galambot etette, aki mindig az utcában bóklászott, hirtelen belenézett a madár szemébe. És meglátta – mindent látott, amit a madár valaha átélt, a rebbenő szárnyakat, az árnyékokat a magasban, akik a halált is rejthetik; az örömöt és a félelmeket, amelyek minden élőt átjárnak. És egyszeriben tudta a madár nevét: Felhőfodor. A galamb pedig a kezéből evett, és évekig nem tágított mellőle.

Lona fintorgott egyet, amire tükörképe ugyanúgy válaszolt. Szerencse, hogy a szemüveg tompítja a szeme ragyogását. Amióta az eszét tudta, mindig szemüveget hordott, ez még a keresztanyja óvintézkedése volt. A pelerinnel együtt. És az a fonál, az utolsó fonál Skóciában szakadt el.

Emlékszik: már jött az alkony. Okker, fáradt arany, fakószőke árnyalatra festette a dombokat a haldokló nap; a horizont vonala hullámzott, amerre akart. A lába a lankás völgyben megbújó patak felé vonzotta, mert magába akarta szívni a vad víz illatát. A patak itt tágult mocsárrá. Sehol egy fa, csak a víz melletti sás és nád barnája jelezte, hogy a tájhoz a növények is hozzátartoznak.

Aztán hirtelen megpillantotta a fehér lovat. A víz mellett állt, mintha csak abból jött volna elő.

Furcsa, tűnődött el rajta. Látta fent a dombokon a skót, vörös szőrű, hosszú szarvú marhákat, de lónak nyoma sem volt. Amennyire tudta, a lovak nem igazán barátkozós fajták, akik pedig elkóborolnak otthonról, azok sem közelednek az emberhez. Ez viszont itt őt nézte.

Nem értett a lovakhoz; nem tudta, melyik mozdulatuk mit jelent. Egy egészen rövid ideig járt lovagolni, és össze tudta szedni a bátorságát, hogy vágtázzon – azazhogy a ló meglódult alatta, és Lona igyekezett nem leesni. Mégsem a görcsös kapkodásra emlékezett, hanem valami egészen másra.

Akkor értette meg, miért áldoz valaki vagyonokat, hogy lova lehessen; miért kel fel hajnalban, hogy a város peremén lóra ülhessen. Hogy miért nevezik fordulópontnak egy nép életében, ha lóra ül; és mit veszítettünk, amikor leszálltunk a lóról.

Másfél méter magasban száguld az ember a levegőben, elképzelhetetlenül gyorsan; olyan gyorsan, amilyen sebességre önmagától soha nem lenne képes. Ez a sebesség nem illúzió: alatta az állat hatalmas tüdeje tágul, izmai dolgoznak, patái dübörögnek. Érezni, ahogyan levegőt vesz, és megfeszíti az erejét – a futás az élete, mert a szél teremtménye – és egyszer csak kiáltani kell, kiáltani, nem szavakat, hanem érzéseket, a diadal, a győzelem érzését. Itt a földön, most, talán jobban érzi az utat, mint bármikor eddig, mégis felette repül. Az ember örökre megváltozik. Lovas lett.

Hirtelen mindez az eszébe jutott, ahogyan a fehér lovat nézte. Gyönyörű állat volt, tökéletes –

szürke patáit hosszú szőr fedte, a farkával határozottan csapott egyet. Felszegte a fejét, és tett Lona felé egy lépést.

Lona lassan közeledett hozzá. A ló oldalra fordította a fejét, és úgy nézett rá – egészen sötét szeme volt, nem is barna, hanem inkább kékesfekete. És az orra – aki egyszer már megérintette egy ló orrát, soha nem felejti el az érzést. A világon semmi olyan puha, ruganyos és erős dolog nincs, mint egy ló érzékeny, bársonyos orra. Már egészen közel ért hozzá, kinyújtotta feléje a kezét; a ló óvatosan hozzáért, majd megbökte. Beszélt neki valamit, nevetett – ilyen dolog még soha nem történt vele. Egy vad ló magához engedi! Megsimította a nyakát, érezte az izmait. Hihetetlenül jól esett az érintése. A ló a hátát kínálta neki, mintha arra várt volna, hogy felüljön rá. Visszautasította nevetve, és tovább beszélt hozzá; a ló lépett egyet-kettőt, majd még néhányat, körbejárta Lonát és hozzá dörgölőzött, mintha értette volna, amit beszél. Fehér, sima szőre csak úgy vonzotta. Mindkét kezével a marjába kapaszkodott, és lendületet vett, a ló pedig segített neki. Nagyon kényelmes volt a háta. A ló tett néhány lépést a patak mellett, majd futni kezdett a rét felé.

Aztán irányt váltott, és a víz felé futott. Lona hiába próbálta irányítani – még sohasem ugratott lóval, és nem volta biztos benne, hogy a hátán tud maradni. De a ló egyáltalán nem akarta átugrani a patakot. Hanem bele akart ugrani.

A keze odaragadt a ló nyakához. Nem tudta elengedni, mintha a bőre magába akarta volna szippantani az ujjait. A rémület akkor kerítette a hatalmába.

Ez nem ló. Ez egy kelpie. Egy démon, aki ló alakban viszi a halálba áldozatait.

Nem volt idő semmire. Hány lépésre is volt még a víz, tízre, tizenötre? Lobogott a kelpie fehér sörénye, Lona pedig előre hajolt a nyakára, ahogyan elbódította és magába szívta az ereje. Csak egy esélyem van, eszmélt rá hirtelen. Ha beleugrik velem a vízbe, elvesztem, gondolta kétségbeesetten.

Fellobbant benne valami ősi düh. Mondd meg az igazat, követelte a lénytől gondolatban. Az igazat. Mondd meg a neved. Mondd meg az igazi neved. Már csak három ugrás a halál. Mondd meg a neved! A démon ellenkezett, érezte az erejét. Hatalmas volt, viaskodott vele, de ő nem hagyta magát. Engem te nem ölhetsz meg, mert a nevedet akarom! Az igazi neved!, feszítette meg az akaratát Lona.

– Dubh Sgathan, Rígh Uisge – suttogta a sörényébe.

És a kelpie megállt. Egy lépésre voltak a víztől. Elkeseredetten felnyerített, és hangja emberi nyöszörgéssé változott. Lona legördült a hátáról, mert egyre kisebb lett, és már nem tartotta fogva a kezét. Az alakja fodrozódni kezdett, majd egy térdelő férfiét vette fel.

– Nem, nem, nem, nem! – öklével a földet verte, hosszú, fekete haja teljesen elfedte az arcát.

Lona lihegett, és igyekezett kiegyenesedni.

– Dubh Sgathan, Rígh Uisge – mondta megint, hangosabban. A kelpie lassan felegyenesedett.

Embernek ugyanolyan szép volt, mint lónak – Lona soha nem látott ilyen markáns, erős arcú férfit. A szeme pedig – a szeme zöld volt, olyan árnyalatú, mint az emberek közül senkié sem.

– Kimondtad a nevem – hitetlenkedett a kelpie. – Ki vagy te? Az illatod olyan, mint az asszonyoké, de a hajad és a szemed a tündéreké. – Lona nyelt egyet.

– Az úrnőd vagyok. És te engedelmeskedsz nekem ettől az órától fogva, amíg csak élsz. – A férfi arcán düh és elkeseredettség váltakozott, a szeme eltökélt volt. Nem szolgának született, hanem úrnak, Lona érezte; még soha, senki sem kényszeríthette rá az akaratát.

– A szolgád vagyok ettől az órától fogva – ismételte meg a szavait a törvény szerint, de a szeme mást mondott. – Amíg csak élek… vagy amíg te meg nem halsz. – Felállt, és megrázta magát; a haja a derekáig ért, testét fehér és kék festés díszítette. – Tudd meg, kit tettél a szolgáddá. Én vagyok a kelpie-k Ura, a Rígh Uisge. – Felemelte két karját, és hirtelen forrni kezdett a víz. Lona nem is vette észre, hogy már lebukott a nap – talán tovább tartott a bűvölet, mint gondolta. Körülvette a sötétség, és a szürke vízből lovak emelkedtek fel, de nem hasonlítottak Sgathan fehér lovához. Fekete csontváz, amin rothad a zöld bőr; kapáltak veszedelmes lábaikkal, nyerítettek, de nem evilági hangon. És a fogaik… nem legelésre használták, hanem hústépésre. Vagy ötven kelpie ugrott ki a vízből, szörnyeteg ló-alakban, és futni kezdtek körbe-körbe. Hallotta a hangjukat: mély, csikorgó hangon szóltak hozzá, gúnyolták és fenyegették. Középen állt Sgathan, és nevetett.

– Ez az én népem! Gyertek ide mind! – hívta őket. Dübörgött a föld, és Lona megérezte a kelpie-k illatát. Vízszaguk volt, mocsárszag, rothadó hús szaga – a gonoszságé.

– Küldd őket vissza oda, ahonnan jöttek! – parancsolta Lona, de Sgathan úgy tett, mintha nem hallaná. A vágta keltette por szürke köddé állt össze, és a kelpie új alakot öltött: most nem férfinak látta Lona, hanem démon-lónak. Hatalmasabb volt, mint a többiek. Két hátsó lábára állt, a lány arca felé kapált éles, fekete csontpatáival, szájából zöld köd gomolygott elő, fejét fekete, megkövesedett gallyakból rakott agancs-korona ékesítette. Lona rákiáltott, összeszedve minden bátorságát.

– Küldd őket vissza, mert mondom neked: valamennyinek kimondom a nevét, és mind egy szálig a szolgáim lesztek! – A haját, hosszú, vörös-arany haját kavarta a kelpie-k által keltett szélörvény.

Ránézett Sgathanra, belenézett a lelkébe – tudta, hogy tudja, mennyire eltökélt. Semmije sem volt ellene és a csordája ellen, csak a bátorsága. Érezte, hogy égni kezd a szeme, kéken, kéken – és parancsolt. Sgathan pedig ismét térdre rogyott előtte. A csorda megtorpant, és világító szemekkel nézték régi királyukat. Sóhajtott egyet a közeledő éjszaka, és elfújta a szürke ködöt, el a fekete lovakat… elfújta Lona félelmét is.

Így tört meg Dubh Sgathan, Rígh Uisge, a víz királya, a kelpie-k Ura.

Végül is érthető, miért nem bírja az expresszvonatokat. És miért okoz olyan nagy gondot az etetése, gondolta Lona.

Megrázkódott a vonat; Lonának meg kellett kapaszkodnia. Felhúzta az ablakot és megfordult; miközben mozdult, már érezte, hogy baj. Az arca elé kapta a kezét, ösztönösen; amikor ráugrott a lény, érezte, ahogy lábaival a gyomrába lép, jobb kezével a vállát ragadja meg.

– Rohadt kis nő, dögölj meg! – hallotta az átkozódást, de nem látott senkit. Felsikoltott fájdalmában, mert a lény megvágta a karját, hosszú sebet ejtve rajta. A fülke üresnek tetszett, mégis, mintha több, apró lény vette volna körül. Hátát a falnak vetette, leguggolt; vadul kutatott az emlékezetében. Miféle lények élnek a Fekete-erdőben, akik láthatatlanok? Mintha németül beszéltek volna.

– Sgathan! – kiáltotta Lona, miközben érezte, hogy a bal lábát is megvágja valami. – Védj meg! –

Lona hiába védekezett, támadói leteperték, és a kezét igyekeztek lefejteni a szeméről. – A királynő

nevében! – vartyogták. – Szúrd ki a szemét!

Lona útitársa felállt a helyéről, és úgy váltott alakot, mint ahogyan a víz fodrozódik. A magas, fekete hajú férfi helyébe egy csontvázló lépett, zölden világító szemekkel. A ló fejét rothadó ágakból készült korona ékesítette, amiről hosszú, elfeketedett hínárok lógtak. Felnevetett; kacagása vad éhséget rejtett.

– Rohadt kis gnómok! – nyerítette a ló; furcsa volt a szájából emberi szavakat hallani. Azután megrázta magát, mintha legyeket hessentene el, de vizet szórt szét a fülkében. Ahol a víz elérte őket, a gnómok láthatóvá váltak, és visítani kezdtek.

– Öljük meg, öljük meg a lovat is! – Lona a kezei mögül látta, hogy többen ráugranak a csontvázlóra, aki forogni kezdett a fülkében, éles csontpatáival vágva utat a gnómok közt.

– Velem akartok küzdeni? – nevetett Sgathan, és élvezettel tiport a törpéken, akik nem voltak számára ellenfelek. A harc hevében az egyiknek leesett a sapkája, és láthatóvá lett, amitől kitört rajta a pánik.

– A sapkám, a sapkám, jaj, a sapkám! – visította, és azonnal keresni kezdte, nem törődve a ló hatalmas rúgásaival. Lona félrelökött egy másikat, ami még mindig a nyakára kapaszkodott, és tapogatni kezdett a félhomályban. Egyszerre nyúlt a gnómmal a sapka felé, amit mindketten megragadtak. Többször foltozott, öreg darab volt, valaha piros színű, ma már csak kopott bíbor. A törpe kétségbeesetten rángatta a sapkát.

– Az enyém, az enyém, az én sapkám, a korcs nő elkapta a sapkámat – sikította, mire a többiek a segítségére siettek.

– Nagy hiba – vigyorgott a csontvázló, és rávetette magát a gnómokra; az egyiket úgy fejbe rúgta, hogy nem mozdult többé, másik kettőt a tépőfogával kapott el, megrázta és áthajította a fülkén. Lona még mindig a sapkáért viaskodott; Sgathan lerúgta róla azt a törpét, ami hátulról célozta meg a lány szemét. Lona kiszabadította a másik kezét és megragadta gnóm a nyakát, majd kicsavarta a kezéből a sapkát. Az jajgatni kezdett, és minden ellenállása megtört. Lona a falnak szorította, mutatóujjával felfelé fordította az arcát.

Nem tehetek mást, döntötte el Lona.

Érezte, hogy a szeme átforrósodik, ahogyan minden erejével a gnómra összpontosított. Milyen kis vézna, és mégis milyen erős ez a lény. A ruhája bűzlik, dohos; földszagú. Talán a térdéig, ha ér, abban a rozzant cipőben. Mit keres egy fekete-erdei törpe az éjszakai vonaton? Lona koncentrált. A gnóm tudta, mi fog vele történni, és rettegett, de hiába próbálta volna titkait magának megtartani.

Lona a lény szemére koncentrált; az a szem fekete volt, fekete, Lona pedig zuhant, merült benne lefelé. Ki vagy valójában? Gyerünk, mondd meg! Mondd meg az igazi neved!, feszítette meg akaratát a lány.

– Gwündar! – kiáltotta Lona. A gnóm szeméből kigördült egy könnycsepp. Sóhajtott egyet, majd

Lona szemébe nézett.

– Úrnőm. Szolgád hallja a szavad. – A teste elernyedt, lassan térdre rogyott Lona előtt, a szemét nem vette le róla.

– Ez a kis görcs az utolsó – jelentette Sgathan, és Lona mellé lépett. Hosszú nyakát lehajtotta, és fejét Lonához dörgölte. A lány elhúzódott tőle.

– Megkérhetnélek, hogy hagyd abba a nyáladzást? Nem fog kijönni a ruhámból – fintorgott a lány, miközben megpróbálta a váladékot leszedni a válláról.

– De amikor olyan finomnak tűnnek a kis rohadékok – vigyorgott a ló, és felvette emberi alakját.

Lona körbenézett a fülkében; a szanaszét heverő, félig vagy egészen holt gnómokról nem a „finom”

szó jutott az eszébe. – Minél gonoszabbak, annál jobb az ízük. Tudhatnád.

Lona sóhajtott, és visszafordult a törpe felé, aki mozdulatlanul várt a parancsaira. Lona megdörzsölte a szemét. Egyre jobban fáj, gondolta. Úgy látszik, minden névnél egyre jobban fog fájni. A karjára nézett. Hogy a veszély elmúlt, hirtelen megérezte, milyen mélyek a sebei. És most, hogy kimondta a gnóm nevét, más fájdalmat is érzett. Rádöbbent, hogy a kis lény is megsebesült, és hamarosan meg fog halni.

– A királynő – fordult Gwündarhoz, aki minden mozdulatát követte a tekintetével. – Ki az a királynő, akit említettél?

– Ő az Úrnőnk, a Négy Folyó Királynője. Mindenkinél hatalmasabb. Mindenki engedelmeskedik neki... vagy meghal. – Gwündar megborzongott a félelemtől.

– Miért parancsolta, hogy öljetek meg? – kérdezte Lona.

– A szemed miatt – felelte Gwündar. – A szemed ereje nagy. Olyan nagy, hogy a királynő tart tőle.

Megparancsolta mindenkinek, hogy szúrják ki a szemed, és öljenek meg, még mielőtt az Ő hegyei közé érsz. – A gnóm köhögni kezdett, tenyerét a szája elé tette, és nézte a rajta megjelenő fekete vért. – De nem tudtunk megölni. Majd megteszi más. – Lassan a földre rogyott.

– Gwündar! Gwündar!! – szólította Lona. A gnóm még egyszer kinyitotta a szemét.

– Bocsáss meg, úrnőm, hogy nem szolgálhatlak tovább. A sapkám majd megteszi helyettem. Még egyszer használhatod, és láthatatlanná válhatsz; utána a sapkám semmivé foszlik majd, akárcsak én.

– Újra köhögni kezdett, majd egy utolsó roham után nem mozdult többé.

– Hát vége ennek is – szögezte le Sgathan, majd Lona felé fordult. – Epona... te sírsz? – döbbent meg. Lona finoman megérintette a gnóm arcát, megigazította a szakadt mellényét; az arcán csurogtak a könnyek. Egy hegyi törpe, aki kincseket kuporgat a hegyekben; táncol a ködben, sapkáját, mely láthatatlanná teszi, diadallal dobálja a magasba. Mit keresett itt, ő meg a társai?

Sgathan odaguggolt mellé, és megérintette Lona könnyeit. Nagyon komoly volt az arca.

– Miért siratod? Hiszen meg akart ölni.

– Nem kellett volna meghalnia – suttogta Lona. – Nem kellett volna. Éreztem őt, érted? Éreztem a szívemben. Hogy mit szeretett és mit nem, hogy hol lakott és kivel. Több, mint háromszáz évet élt már. És most itt hever, holtan... és nem tehettem érte már semmit.

– Epona, nem is kellett volna tenned semmit sem érte.

– De igen. Az enyém lett. Felelős lettem érte. – Lona felállt, közben megtántorodott, Sgathan kapta el a derekát. – Annyira utálom ezt.

– Mit? – akarta tudni a férfi, és megsimította Lona arcát.

– A rabom lett, csak mert tudtam a nevét. Egy szó volt csak, és az életének vége lett. És aztán valóban meghalt.

– Nem a te hibád a halála. Ez a királynő vagy kicsoda küldte a halálba. És hidd el nekem, senki más nem siratta volna meg őt. Epona, te vérzel! – Lona bólintott, és megint elszédült; meg kellett kapaszkodnia Sgathan karjában.

– Menj és mosd meg. A víz meg fogja gyógyítani – javasolta a férfi. – Én addig kitakarítok... – tette hozzá Sgathan. – Addig talán fáradj ki, ha nem szeretnéd végignézni, ahogyan vacsorázom. – Lona kihátrált a fülkéből, a karját még mindig magához szorította. A kelpie, aki „takarít”… Szép kifejezés a dögevésre.

Bár amíg lépten-nyomon varázslények támadják meg, addig Sgathannak lesz mit ennie. Lonának nem volt könnyű a kelpie-t féken tartani, még úgy sem, hogy szolgája az illúziók mestere volt, és bármilyen alakot fel tudott venni. Ó, az angol vámosok arca, amikor Sgathan egy fehér papírt mutatott nekik ártatlanul, és azok azt olvastak le róla, amit akartak! Nem is beszélve az utaskísérő

hölgyekről, akik minduntalan visszatértek a férfi mellé, hogy kedveskedjenek neki. Sgath pedig élvezettel dőlt hátra az ülésen.

– Szeretem az embereket – jelentette ki akkor a kelpie. – Finomak.

Lona keresztanyja legutóbbi üzenetére gondolt. „Bogda meghalt. Gyere azonnal, várlak itthon.”

Bogda bácsi meghalt. Még mindig nem tudta elhinni. A gyász elhomályosította az örömet, amit az otthon jelentett számára. Otthon! Ez az otthon, ez nem az öreg lakóautó volt, hanem Budapest.

Hamarosan, gondolta. Hamarosan otthon leszek.

2. Harmat

Ahogy a vonat átrobogott a hídon, úgy tárult fel Budapest Lona szemei előtt. A hegyek, a templomtornyok, a hidak, ott voltak mind, ugyanúgy, mint az emlékeiben, a Duna háta pedig szélesen, szélesen nyújtózott el egészen a látóhatárig. Lehúzta az ablakot, a menetszél belekapott a hajába, és felé fújta a folyó semmihez sem hasonlítható illatát, amelyben erő és tudás lappang, azé a tudásé, amelyet évszázadok és mérhetetlen távolság érlel meg. Ott hömpölygött a Duna megint, még mindig, zúdult a fekete forrástól a fekete tengerig, saját, vad törvényeit követve, amelyeket vita nélkül mindenkinek be kell tartania, aki a hátára merészkedik. Lona mélyen beszívta a folyó illatát, és úgy érezte, a sirályok miatta táncolnak ilyen ezüst fénnyel, őt köszöntik éles vijjogásukkal.

A táltos az Erzsébet híd pesti hídfőjének a tetején ült, fent a fehér íven. Északra és délre a Duna húzódott a híd alatt; a széles út végén, keletre a pályaudvar hatalmas, sárga épülete látszott a pesti forgalom és a reggeli pára homályában. Nyugaton a Gellért-hegy kőtömbje töltötte be a látóteret.

Ezt a hegyet szerette a legjobban a városban. Igen, az emberek épületeket emelnek, és hidakat; autók, buszok, villamosok örvénylenek, de ezt a hegyet mindegyik kénytelen tiszteletben tartani. A meredek mészkősziklák hátára nem lehet lakóházakat építeni, csak a nyurga fák kapaszkodnak fel rá, tekergő gyökereik utat találnak a repedésekbe. És az egyik, egy elvadult cseresznyefa hetykén máris kitárja fehér szirmait a reggelnek.

A táltos most hanyatt feküdt a híd tetején, lábait keresztbe vetette, karját a tarkója alá tűrte.

Magasabb volt a legtöbb embernél, majdnem elérte a két métert; erős volt, ruganyos testű, haja szőke, rövidre vágva. Lehunyta a szemét, mélyeket lélegzett.

– Értsd meg a szél szavát, mondta neki egykor Előd, az előző Öreg. – A szél szószátyár teremtés, és önfejű; nem érdemes ellenszegülnöd neki, inkább simítsd meg a hátát, hogy elsuttogja neked a titkait. – A táltos tehát lélegzett; erejét lassan kiterjesztette a négy égtáj felé. Itt, a folyó felett kevésbé zavarták az emberek gondolatai, sokkal erősebb volt a víz, a felhők és a hegy szava. Nem is volt olyan rég, hogy Előd mellette ült itt fent, vele együtt lélegzett, tőle tanulta meg, mit is jelent a Nap fiának lenni.

Összezárt ujjakkal feltartotta a tenyerét – a nap fényében felizzott a vére, vörösen, ahol az ujjai összeértek. Ez volt az első dolog, amelyet megtanult – nem, nem is megtanulta, hanem ráébredt –, hogy milyen eggyé válni a fénnyel. Könnyű lett, gyors, saját határai feloldódtak a fényben. A gondolat sebességével utazhatott, de Előd figyelmeztette: nem hagyhatja hátra önmagát, mert többé nem talál vissza emberségéhez.

– Ezért kell az állatokhoz fordulnunk, Csongor – szögezte le Előd. – Az állatok is a testvéreink: négy lábbal állnak az édes anyaföldön, gondolataik egyszerűek, ezért lesznek a segítségedre abban, hogy ne vessz el a csillagok fénye között.

Először is farkassá kellett válnia, de nem közönséges farkassá, hanem olyanná, amely fényből van szőve. Egyszerre gondolni a Napra és a Földre, ez volt az első próbatétel, melybe a legtöbb táltosnak született gyermek belepusztul.

– Nincs második lehetőség, Csongor – figyelmeztette Előd. – Táltosnak születtél, és nem fordíthatsz hátat a sorsodnak, különben felemészt a fény. De ne félj, benned van a kulcs ahhoz, hogy átlépd ezt a határt.

– A kulcs – hümmögött Csongor. Az az apró csont, amely ráadás a táltosok testében. Mindig úgy érezte, a fény ízekre szedi az átváltozás pillanatában, és az után a csont után kutat, amelybe belekapaszkodhat, hogy még hevesebben ragadja el őt. Csongor foggal jött a világra, és most is több foga volt a kelleténél, de mindez nem akadályozta meg abban, hogy a farkas alak után, amikor eljött az ideje, bikává váljék.

– A bika több a farkasnál, de kevesebb is – tanította Előd. – A farkas húsevő, ragadozó állat, nyomkövető, társas harcos. A bika növényevő, magányos, kérlelhetetlen; ereje nagyobb a farkasénál, de a valódi hatalma nem az izmaiban van, hanem a szarvában. – Előd akkor a napra mutatott. –

Minden állat, mely szarvat visel, égitesthordozó lehet – mondta. – Minden évben leveti szarvát, és újat növeszt, mire fordul az ég. Így egyesíti a növények és az állatok erejét egyetlen testben. A szarv uralkodói jelkép, maga a hatalom, mellyel a bika megragadja a napot, és megtartja. Amikor birokra kelsz egy másik táltossal, te is felveheted a bika vagy a farkas alakját is.

– A farkasok még csak tanulják, milyen is az: megragadni a villámot. Először a saját testedet irányítsd – mondta Előd. - A villám, az elektromosság ott van minden élőlényben, ez az idegrendszer gyorsaságának alapja. Majd, ha tudod a fénnyel önmagad elektronjait irányítani, képes leszel arra is, hogy a felhőkben rejlő elektromosságot urald.

Csongor farkasként magas volt, másfél méterrel járt a föld felett, bika alakjában pedig még nagyobb, bozontos homlokú, komor állat lett – mint a magyar szürke marha hímje, tulipánosan ívelt erős szarvakkal, de ragyogó fehéren. Mindig tanult, fogát összeszorítva, fájdalmait átadva a fénynek, mely egy villanással kimosta belőle minden kétségét. A táltosok nincsenek sokan és jól ismerik egymást, akárhol is éljenek, mivel egyazon fény köti össze őket.

– A hold fénye kisebb, mint a napé? – kérdezte egyszer Elődtől, aki komolyan válaszolt. – A nap az erő, a hold a tükre. Egyik sem lehet meg a másik nélkül, ahogyan férfi sem születik nő nélkül, és nő

sem férfi nélkül. A holdnak két arca van, az elfogyó és a megtelő, a hold erejével ezért kétféle lény bír ezen a világon.

– A tündérek és a boszorkányok – bólogatott akkor. Előd folytatta.

– Mindkét fajtához vonzódni fogsz, ezért vagy a Nap fia. A boszorkányok emberek, akik a hatalomért eladták lelküket a gonosznak. Égesd el őket, és a pokolra jutnak. A tündérek királynője élet és halál ura, a tündérek ezért nem gonoszak, de nem is jók. Az eső áldás, az árvíz átok. A tündérrel lehetsz szövetségben, mert ők megtartják a szavukat; nem tehetnek mást. De a tündér, aki embert ölt, nem érdemli meg, hogy éljen.

Előd több gyermeket is terelgetett a táltossá válás útján. Csongor hétévesen hagyta ott anyját, tizennégy volt, amikor először vált farkassá, huszonegy, amikor bika alakot öltött, és huszonnyolc lett, amikor Előd bemutatta neki a táltos lovat.

A napéjegyenlőség éjszakáján történt, hogy Előd a földre hívta a lovat. Csongor sok mindenre számított, de arra a bölcsességre nem, amely ebben a lényben öltött testet – egy ló, amely ezer év, tízezer év óta tanúja a csillagok születésének és elmúlásának; aki látott országokat létrejönni és romba dőlni, háborúkat kirobbanni és vérbe fulladni. Nem volt igazi ló; több lába volt a kelleténél, szőre színarany, sörénye fehér fénnyel hullámzik. Előd megsimította a táltos ló orrát, amely ismerősként köszöntötte, majd rászegezte vakító tekintetét.

– Érints meg! – mondta neki. Csongor megremegett a hangtól. Számított pedig rá, hogy ez a ló beszélni tud – hiszen minden történet erről mesél –, de nem talált szavakat, melyekkel ennek a hátasnak a hangját leírhatta volna. Felemelte a kezét, és megérintette a táltos homlokát.

Mint a villám, úgy száguldott át rajta a fény, az ősi fény, amelyet a ló őrzött. Rádöbbent, hogy minden eddigi próbája ezt a célt szolgálta, hiszen csak az képes megülni a táltost, akit nem éget el a fény, hanem eggyé tud válni vele. Ez a ló a híd, döbbent rá Csongor. Híd a világok között, a múlt és a jövő között, amelynek nem számít tér és idő, elviszi őt oda, ahová a csillagok szólítják. Ez a ló elviszi őt a Világfa bármely levelére, ahol szükség van a táltosok megtisztító erejére. Mert a fény mindig egy – ahogyan egy a víz, egy a tűz, és egy a föld is.

– Tiszta fiút találtál, Előd – jelentette ki a ló. – Meg tud majd ülni a hátamon, ha eljön az ideje.

Előd bólintott, és nyugodtan nézett Csongorra. – Hamarabb eljön az az idő, mint gondolnád, fiam

– jelentette ki.

Előd volt az Öreg, a legöregebb élő táltos az országban, de most már nincs többé – fényét a másik, az idegen győztes olvasztotta magába, a maradék salakot pedig elfújta a szél. Csongor lett hát az Öreg idehaza, de még abban sem volt biztos, hogy eljön-e hozzá a táltos ló, ha hívja – azzal a füttyel, amelyet Előd mutatott meg neki a viadal előtt.

A táltosviadalok. Csongor megdörzsölte a homlokát. Ha az egyik táltos kihívja a másikat harcra, nincs visszaút. Addig kell küzdeniük, míg egyikük meg nem hal. Szabályok nincsenek, bár a hagyomány szerint felkérnek egy Argilust igazlátónak. Argilus fia ott volt, az öreg Wesselényi Farkas, hogy tanúja legyen a viadalnak. A táltosok nem bíráik egymásnak, mégis megvetik azt, aki nemtelen eszközzel éri el a diadalt – erre pedig csak egy Argilus mutathat rá, aki átlát minden cselszövésen.

Mert a jutalom hatalmas: az időjárás irányításának joga.

Csongor lenézett a városra. Itt, a házak árnyékában mindenki elfeledkezik arról, hogy mennyire kiszolgáltatott az ember a napnak, a szélnek és a víznek. Ha nincs eső, nincs nap, termés sincsen –

de ki gondol erre, amikor mindent megvehet a boltban?

Jön az árvíz, ezt ő is tudta. Már gyűlnek a vizek fent a hegyekben, már el is indultak lefelé a csermelyekben és patakokban; minden forrás most a királynőt siratja, és önti könnyeit be a Dunába, hogy minél magasabbra emelje. A fellegek megnyílnak, hogy táplálják a föld vizeit, és Csongor nem szakíthatja szét az esőfelhőket, ahogyan Előd tette, aki elbukott – a cseh táltosnál van most a jog arra, hogy ezt megtegye. Csongort elöntötte a düh. Még nincs itt az ideje, hogy kihívja viadalra –

bárcsak megtehetné, de mindenképpen alulmaradna. Ha a királynő kiszabadul, csak tesz majd valamit a cseh táltos, ha másért nem, azért, mert a királynő által okozott pusztítás az ő földjéig is el fog érni.

Ahogyan nőtt Csongor ereje, úgy érezte egyre jobban a földet is maga alatt, és minden egyes élőlényt, aki e földjén járt. Ezért nem szerette ezt a várost: túl sok volt az ember, és túl kevés volt a hegy. Az emberek betonnal szakították el magukat a földtől, de azért az erkélyekre fákat és virágokat ültettek. A város pedig folyamatosan morajlott, észrevétlenül a benne élőknek, akik a zajban néha önmagukat sem találták; Csongor pedig fuldoklott a szmogtól, amely összezavarta a szél természetes légzését. Táltosként megérezte az emberek szívében növekvő sötétséget is, és most már azt is érezte, mikor lépi át a határt olyasvalaki, aki fenyegetést jelenthet népére.

Felkapta a fejét a sirályok szavára. Valaki, akiben a hold ereje énekel, most kel át az egyik hídon.

Odanézett – élesen látott, mint a sasok. Egy vonat dübörgött át a Duna felett, és a folyó megborzongott – de nem a súlytól, amelyet a vagonok jelentettek, hanem annak a nőnek a tekintetétől, aki az ablakban állva a városra mosolygott. A táltos hitetlenkedett és elkomorodott. Egy tündérfajzat, éppen most. Nem látta tisztán az arcvonásait, de innen is érezte a hatalmát. A Tizenkét

Tündér közül egyik sem merészkedik vonatokra, pedig ennek itt akkora az ereje, mint egy Hattyúnak. Csongor a fogát szívta. Meg kell néznie közelebbről ezt a nőt.

A vonat begördült a Keletibe. Csongor egy pillanat alatt a pályaudvar tetejére gondolta magát, a szárnyas alak háta mögé. Víz és tűz régi istenei néztek le a városra szobor képében, közöttük pedig a gőz géniusza állt, aki új időket hozott az emberek történetében. Csongor a billenőablakot kereste a tetőn, amelyet rendszerint nyitva felejtettek; könnyedén bemászott rajta, és a csarnok belső

felfüggesztésére ült. Soha senki sem néz már felfelé, gondolta. Mindenki elfelejtette, hogy a veszély felülről is jöhet; innen szemügyre veheti ezt a tündért vagy mit, anélkül, hogy az észrevenné.

Ott is van. Most szállt ki az egyik kocsiból; pakol, két bőröndje van. A haja a tündérek aranya, hullámzik, a derekáig ér, bűvölettel teli. Csongort hirtelen vágy fogta el, hogy megérintse azokat a fürtöket. A nő most a jobb kezével a hajába simít, leveszi a szemüvegét, a szemét dörzsöli. És felpillant, egyenesen Csongorra.