Kard és kereszt

Királygyilkos

Bakos László

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Vörös Eszter

Vérszerződés!

A sötét éj után lassan felkelt a nap a Tisza túlsó oldala felől. Az égen egy árva felhő sem volt, amelyik takarhatta volna a ragyogását. Még alig bújt elő, de a sugarai már elkezdték felszárítani a harmatot. Korán keltünk. Az udvarházban még majdnem mindenki aludt, amikor Kalán és én kilovagoltunk a rétre. Lassan léptettünk, mert élveztük a csendet, és hogy egy embert sem láttunk a környéken. Hirtelen egymásra néztünk. Azonnal kitaláltuk a másik gondolatát. Leugrottunk a lovunk hátáról, hogy behúzódjunk az erdő szélén lévő hatalmas odvas fa árnyékába. Nem kellett egymást biztatnunk, lefeküdtünk a még csatakos fűbe. Majd megszáradunk nagyon gyorsan, ha kiállunk a napra, gondoltuk. Hanyatt feküdtem és néztem a szép tiszta eget. Hosszú ideig gondtalanul heverésztem a barátom mellett. Néztem, ahogy megjelentek az első bárányfelhők az égen, és ahogy ballagtak tovább. A fejünk felett a hatalmas fa levelei kellemesen susogtak. Talán igyekeztek álomba ringatni bennünket. Feleslegesen fárasztották magukat, mert nem csukódtak le a szemeink. A nagy semmittevést egy énekesmadár pár színesítette meg gyönyörű énekével. Fent, magasan a levegőben egy ölyv vijjogott hosszan, elnyújtott hangon. Éhes lehetett, zsákmányt kereshetett éles szemeivel.

Kellemesen elpilledtem. Éreztem, hogy az egyre magasabbra emelkedő nap sugarai bekandikálnak a fák lombjai között az árnyékba, és végigsimogatják a testemet. Úgy éreztem, energiával töltenek fel. Hirtelen felültem. Kalán barátom csukott szemmel feküdt, de tudtam, hogy nem alszik. Elöntött a vágy, hogy felugorjak a lovam hátára és belevágtassak a napba.

– Hé! Kelj fel! El ne aludj itt! Vágtassunk egyet a Tisza felé! – szóltam hozzá, és jól oldalba löktem.

– Tudod, mi jutott az eszembe?

– Honnét tudnám! Most nem is érdekel! Ugorj fel! Versenyezzünk egyet a folyó partjáig!

– Ugyan, Nána! Lovagolni mindig lehet! Most fontosabb dolgunk van!

– Mi lenne ennél fontosabb? Gyerünk, ne lustálkodj!

Kalán óvatosan körbenézett. Ezzel engem is annyira meglepett, hogy követtem a tekintetét.

Ugyan mit vagy kit kereshet? Nem láttam semmit, ami óvatosságra késztetett volna. Nincsenek itt vadak, hogy féljünk tőlük. Embert sem láttunk azóta, hogy kilovagoltunk az udvarházból.

– Mi bajod van, Kalán? Mit lesel? – kérdeztem, hisz nem láttam semmi szokatlant.

– Fontosat akarok neked mondani Nána, nagyon fontosat. Nem szeretném, ha valaki kihallgatna bennünket – válaszolta.

Ugyan mi lehet olyan fontos neki, hogy ennyire titokzatoskodnia kell? Otthon is meg tudtunk mindent beszélni, elég volt annyi, hogy félrehúzódjunk az udvarház valamelyik sarkában.

– Vérszerződést akarok veled kötni! – jelentette ki hirtelen.

Majdnem elmosolyodtam a mondatán. Ilyet csak a vezérek szoktak. Erről mesélt az atya a mise után nekünk, amikor tanítgatni szokott. Etelközről beszélt, meg Álmosról, Árpádról és a többi vezérről. Ők kötöttek vérszerződést és tettek olyan fogadalmat, amelyet az utódaiknak is meg kellett tartani.

– Kössünk vérszerződést! Na, mondj már valamit! Mi a véleményed? – szólalt meg újra.

– Te is tudod, hogy ilyet csak a vezérek szoktak kötni, hogy erős szövetséget kössenek.

– Az egyik részét jól tudod, Nána! A vezérek kötnek ilyeneket. De mi miért ne követhetnénk az ő

példájukat? Mi is köthetünk erős szövetséget, amely az életünk végéig kötelezne bennünket!

– Mire kötelezne? Mi szükség van erre? Rokonok vagyunk, még ha távoliak is. Ráadásul te vagy a legjobb barátom! Remélem, te is így gondolod!

– Persze, Nána, persze. De a rokoni és a baráti kapcsolatnál erősebbet akarok. Olyat, ami a legerősebb kötődést hozza létre közöttünk!

– Jól van, nem bánom. Mi mit fogunk megfogadni?

– Várj, mindent sorjában!

A vállán lógó iszákjából egy borostömlőt és egy ezüst serleget húzott elő. Az ebédlőből vehette kölcsön. Ha nem tudjuk idejében visszatenni, akkor Borcsa néne biztosan lekap a tíz körmünkről. Az meg nem kell nekünk, mert ő mindenkit lehord a sárga földig, ha nem tetszik neki valami. Majd előhúzta övéből a dísztőrét.

– Figyelj rám! A serlegbe bort töltök, a tőrrel megvágjuk a csuklónkat és a vérünket belefolyatjuk.

Mind a ketten iszunk belőle és elmondjuk a fogadalom szövegét. Jó lesz így, Nána?

– Jó, de mit fogadunk meg? Azt mégsem mondhatjuk, mint eleink vezérei Etelközben!

– Miért nem, Nána?

– Ott vezért választottak! Vagy a vezérem akarsz lenni, Kalán?

– Dehogy akarok! A vérszerződéssel a vértestvéred akarok lenni!

– Jól van! Nem akadékoskodok tovább! Mondjad! Mire esküdjünk?

– Mondom: életünk feláldozásával is megvédjük a társunkat! Segítjük a másikat álmai megvalósításában! Soha nem áruljuk el a másikat! Követjük a másikat, bárhová sodorja is az élet. Ha az élet mégis elszakít bennünket egymástól, akkor keresni fogjuk a társunkat, ha kell, a világ végén is! Aki az esküjét megszegi, az ne találjon nyugalmat sem itt a földön, sem a másik világban! Isten engem úgy segéljen!

Egy kicsit gyerekesnek találtam a barátom felbuzdulását. Ráadásul ezekre semmi szükség, mert eddig is mindent megtettünk egymásért. A jövőben meg miért változna meg? De nem akartam ünneprontó lenni.

– Rendben, Kalán! Csináljuk meg!

Az ebédlőből kölcsönvett serleget majdnem telitöltötte borral. A tőrével megvágta a csuklóját, a vérét belecsöpögtette. Ekkor átnyújtotta nekem és én követtem a példáját. Amikor mind a kettőnk vére összekeveredett a borral, egymás után jókat kortyoltunk belőle. Az első körnél nem ürült ki teljesen a serleg, így addig nem tettük le a kezünkből, amíg ki nem ürítettük. Ekkor szólalt meg újra:

– Nána, mondd utánam az eskü szövegét!

Pontosan elismételtem mindent. Amikor befejezte, megölelt és azt mondta:

– Na, most már vértestvérek lettünk, Nána!

Érdekes, hogy amikor belekezdtünk, gyerekesnek tartottam az egészet. Csak a barátom kedvéért mondtam igent. A vérrel kevert bor és az eskü szövegének elmondása után mégis kellemes érzés járta át az egész testemet. Igen! Most már nemcsak rokonok és barátok vagyunk, ezeknél sokkal erősebb köteléket jelent a vérünk. Ez jóval többet jelent, mint bármi az életünkben. Igazi felelősséget a másik iránt.

A következő mondatával ő is ezt fejezte ki:

– Most már nincs olyan, hogy Nána vagy Kalán. Csak Kalán és Nána van.

Bevallom, meghatódtam. Nem akartam, hogy meglássa a szememben a könnycseppet, ezért lehajtottam a fejemet. Lenéztem a csuklómra, meglepetten láttam, hogy abból még mindig csöpögött a vér. Az ingemre és a gatyámra is csöppent néhány piros pötty. Kalánéra tekintve ugyanazt láttam.

– Szorítsuk el a csuklónkat, mert ha így csöpög a vérünk, akkor nem vértestvérek, csak véres testvérek leszünk.

1. Felhőtlen gyermekkor

A nyári nap szinte felperzselte a földet. Hetek óta nem volt eső, a legelő szinte teljesen kiszáradt.

A kőkeménnyé szikkadt földeken ménes nyargalászott le és föl, hátha talál valahol még rágható füvet. A messzi távolban gulya és nyáj ballagott komótosan, fejüket a földig lógatva, hátha találnak valami ehetőt. Mindenki tikkadozott a nagy melegben, csak egy hatalmas fiúcsapat küzdött egymással a kerek földvár kapuja előtt. Őket nem zavarta a meleg, pedig az izzadtság és a por csípte a bőrüket. A kosz meg lassan felismerhetetlenné tette őket. A nem messze lévő kacsaúsztató is majdnem ki volt száradva, de a széle még iszapos volt. Néha-néha a küzdelem egészen addig elhullámzott, sőt időnként a szélében gyömöszölték egymást. Így a poros, izzadt testükre, ruhájukra egy-egy hatalmas sárgalacsin is ragadt.

– Nána! Gyere, segíts nekünk! – kiáltott fel valaki a kupacból.

Az udvarház falán álltam és irigykedve néztem őket, de szívesen lettem volna közöttük. Nekem aztán kiabálhattak, nem mehettem. Álltam a kapu fölött, lógattam a fejemet, és szomorúan néztem, hogy a rokonaim, a barátaim nélkülem játszanak a falak előtt. A múltkor eltörött valami csont a kezemben. Az öreg gyógyítónk, Torda szorosan rögzítette és felkötötte, és figyelmeztetett, hogy vigyázzak rá, mert különben soha nem lesz olyan jó, mint előtte. A legjobb barátom, Kalán is ott volt valahol a kupac közepén, de hogy hol, azt nem mindig láttam. Olyanok voltunk mi ketten, mint az ikertestvérek, csak nem hasonlítottunk egymásra. Mindent megbeszéltünk és mindenünket megosztottunk egymással. Nem volt titkunk egymás előtt. Mindent olyan részletesen elmeséltünk egymásnak, hogy a másik szinte láthatta, még ha nem is volt ott.

Néztem, hogy az udvarház kapuja előtt a nagy porban vagy húsz gyermek püföli egymást. Pokoli zsivajjal küzdöttek. Ütötték, rúgták, földre gyömöszölték azt, aki szemben állt velük. Közelebbről megnézve a kupacot, az úr két fiacskáját, a katonák, a szolgálók gyermekeit, de a fal mellett nem messze elterülő falu pórjainak gyermekeit is látni lehetett a csetepatéban. Egyre jobban kellett figyelnem ahhoz, hogy meg tudjam különböztetni őket, mert csak szakadt dolmányokat, tépett ingeket láttam. Sőt voltak olyanok, akinek semmi nem volt a felsőtestén, csak a csupasz, de összekarmolt bőrüket lehetett látni. Akin ruha volt, az meg a portól, a sártól az izzadságtól, a hatalmas szakadásoktól vált egyre felismerhetetlenebbé.

A magyar seregek csatáztak a német hadakkal. A magyarokat az egyik úrfi vezette. Látszólag az idősebb fiú, Pósa. A nagyon figyelmes szemlélő azonban érzékelhette, hogy a fiatalabb testvér, Kalán a parancsnok. Mindig az ő ötleteit valósította meg a magyar had. Az, hogy a parancsokat a bátyja adta ki, nem változtatott sokat a lényegen. A németek hadának vezére az egyik pórgyerek volt.

Többségük nem nagyon értette még a különbséget. Magyar had, német had? Nem mindegy, hogy magyar vagy német? Verekedni az ilyen elnevezések nélkül is lehet! Csak a felnőttektől hallották, hogy a németeket gyűlölni kell, de ők még nem igazán tudtak haraggal gondolni rájuk. Azért sem, mert volt a faluban egy német család, akiknek a Hans nevű fiát mindenki szerette, szívesen játszott vele. Most is ott küzdött a többi pórgyerek mellett, vállvetve. Ennek ellenére mindenki a magyarok csapatában akart küzdeni. Jó az úrfiakkal jóban lenni. Nem szabad az orrukat beverni. Otthon legalábbis mindig ezt hallották. Így hatalmi szóval döntötték el, hogy a jobbágy fiúk lesznek az idegen támadók. Eleinte tiltakoztak a beosztás ellen, de amikor összecsaptak, már senkit nem érdekelt, hogy hogyan nevezik a csapatát, csak győzni akart. Egy-két ökölcsapás, rúgás után mindenkiből elveszett a tekintélytisztelet. Az úr két fiát is tisztességgel püfölték.

Nehéz lett volna eldönteni, hogy melyik csapat áll jobban, mert itt nem volt menekülő. Akit letepertek vagy földre döntöttek, azonnal felállt és újult erővel vetette bele magát a küzdelembe.

A pokoli zajra kilépett a kapun a ház ura és a felesége. Döbbenten nézték a hatalmas küzdelmet.

A szemük akkor kerekedett ki igazán, amikor meglátták, hogy a két fiuk is ott van a csata kellős közepén. Az egyiket éppen akkor vágta szájba egy barna bőrű mokány kislegény. Mielőtt bármit szólhattak volna, az meg elkapta a támadója kezét, a földre rántotta és püfölte, ahol érte.

– Mi folyik itt Zolta? – kérdezte az úr a kapuőrt.

– Háborúsat játszanak, uram! Kalán ifiúr csapata megtámadta a pórgyerekek hadát! – válaszolta.

– Nem Pósa a vezér, a kezdeményező?

– Nem tudom, uram! Kalánt láttam legjobban intézkedni.

– Csapjál szét közöttük! A két ifiúr meg azonnal jöjjön be hozzám!

Miután kiadta az utasítást, megfordult és bement az udvarházba. A felesége még egy ideig tördelte a kezét, de mivel nem tudott semmit sem tenni, követte ő is a férjét. Az őr megvakarta a fejét, mert tudta, hogy nem lesz egyszerű a harcolókat szétszedni. Akkurátusan nekifogott a szélének. Akit elkapott, azt odébb penderítette, és közben üvöltözött velük:

– Azonnal hagyjátok abba vagy szétcsapok közöttetek!

Hamar belátta, hogy így nem boldogul, mert akit elpenderített, az szinte azonnal visszaszaladt harcolni. Amikor látta, hogy így nem tud véget vetni a küzdelemnek, mert túlságosan beleélték magukat a gyerekek a háborúsdiba, másképpen fogott hozzá a békítéshez.

– Na, várjatok, majd adok én nektek! – csapott a fejére.

A hirtelen jött ötlet hatására elindult a kupac közepe felé. Amelyik gyerek az útjába került, azt odébb lökte, de nem bánta, hogy később mit csinálnak. A célja már csak a csata legsűrűbb forgataga volt. Jól gondolta. A gomolyag közepén volt a két úrfi, akik személyesen mutattak példát arra, hogyan kell harcolni a német betolakodókkal szemben. Amikor melléjük ért, az egyiket a jobb, a másikat a bal hónalja alá szorította és elindult velük az udvarba. Azok kapálóztak, de olyan erősen szorította őket, hogy nem volt lehetőségük menekülni. A vezérüket vesztett udvarbeliek vesztésre álltak. Egymás után menekültek be a védettséget jelentő kapu mögé. Amikor az utolsó magyar harcos is eltűnt a csatatérről, akkor a győztesek örömüvöltésben törtek ki és gyalázkodó kiáltásokkal ingerelték az ellenfeleiket. Nem érdekelte őket, hogy ők voltak a németek. Egyszerűen csak örültek a győzelmüknek.

Zolta a két kapálózó gyereket az udvarház ebédlőjébe vitte és csak ott eresztette el őket. A falról szomorúan néztem, hogy a barátomat, Kalánt is elkapta és bevitte a házba. Látva az apja dühös arcát a kapu előtt, a délutánra tervezett csavargásunknak annyi, gondoltam. Ebből biztosan büntetés lesz.

Nem fogják őket egyhamar kiengedni hozzánk, az biztos.

Bent már nem kellett kapálózniuk a szorítás ellen, mert kiszökni esélyük sem volt. Igaz, egy ideig harciasan néztek körbe-körbe. Harciasságuk ellenére igyekeztek az apjuk és az anyjuk tekintetét elkerülni. Amikor óvatosan mégis rájuk néztek, hogy megtudják, mire számíthatnak, akkor apjuk dühös tekintetét és anyjuk szomorú arcát látták. A harciasságuk azonnal elmúlt és megszeppenve álltak előttük. Nem tudták, hogy mi rosszat követtek el, de érezték, hogy valamiért nagyon haragszanak rájuk.

– Köszönöm, Zolta! Elmehetsz! – bocsájtotta el a kapuőrt az úr.

Az apjuk és az anyjuk szomorúan nézte a két tépett ruhájú, karmolt arcú gyermeket. Azon járt az eszük, mit csináljanak velük. Bármit mondanak nekik, a következő nap ugyanúgy folytatják, ahogy az előző nap abbahagyták. Pedig hányszor figyelmeztették már őket arra, hogy rangon aluli pórgyermekekkel háborúsat játszani a porban! Ha már mindenáron ezzel akarják az idejüket tölteni, akkor legalább annyi eszük lehetne, hogy közvetlenül ne vegyenek részt benne, csak irányítsák a küzdelmet. Milyen dolog az, amikor egy pórgyerek vágja őket úgy orrba, hogy elered az orruk vére, vagy tépi le róluk a ruhát? Különben is, urak lesznek. Szokják meg már most, hogy nekik csak parancsolni kell, és akik körülöttük állnak, azoknak mindent meg kell tenniük, hogy teljesítsék a parancsokat.

Később értesültem a szobában elhangzottakról, mert Kalán barátom szóról szóra mindenről beszámolt. Így majdnem olyan volt minden, mintha én is ott álltam volna mellettük. Igaz, ilyenkor jobb elkerülni az urat, mert nagyon dühös tudott lenni. Bár még soha nem verték meg a barátaimat, de az már többször előfordult, hogy nem jöhettek ki az udvarházból.

Így mesélte el a történteket Kalán:

A bátyám ott állt mellettem. Ő volt a makacsabb. Én mindig gyorsabban és könnyebben alkalmazkodtam az új helyzethez. Most is tudtam, hogy nem kell nagyon megijednünk. Bűnbánóan lehajtjuk a fejünket és bocsánatot kérünk, és utána mindent megígérünk. Legtöbbször úgyis csak jól összeszidtak bennünket, majd egy ideig nem mehettünk ki az udvarházból, de ennél szigorúbb büntetést még soha nem kaptunk. Most vártak a korholással. Volt idő mind a kettőnknek megnyugodni. A bátorságunk is megjött. Mind a ketten a szüleink szemébe néztünk, mert mindig azt mondták, hogy aki lehajtja a fejét, lesüti a szemét, annál valami nincs rendben.

– Pósa, Kalán! Nagyon elégedetlenek vagyunk veletek. Sokszor elmondtuk már nektek, hogyan kellene viselkednetek. Úgy tűnik, nem értitek a szép szót, ezért mától minden meg fog változni.

Szigorú napirend szerint fogtok élni. A nap felében fegyverforgatást gyakoroltok, a másik fél napot pedig Benedek atyával fogjátok tölteni. Ő írni és olvasni tanít benneteket, latinul.

– Eddig is tanultuk a fegyverforgatást, apám. Némelyiket már jobban kezeljük, mint a katonáid.

Írni, olvasni meg felesleges, arra valók a papok. Inkább helyette is vívjunk! – szólt közbe a bátyám, Pósa.

– Nagy a szád, fiam, Pósa! Most nem Zolta bátyóékkal fogtok gyakorolni. Igazi mester vesz benneteket kezelésbe. Hamar rájöttök mellette, hogy nem tudtok semmit a fegyverekről. Írni, olvasni tanulni pedig nem szégyen! Miért tudjon többet a papotok, mint ti? Különben sem kérdeztem, hogy mit akartok! Így lesz, ahogy mondom, ha tetszik, ha nem!

A bátyám lehajtotta a fejét. A szeme villanásán láttam, hogy nem győzte meg apánk érvelése. A fegyverek használatán kívül mást nem nagyon akart tanulni.

– Apám, én szívesen megyek Benedek atyához. Tudod, hogy eddig is eljárogattam hozzá. Már sok mindent megtanultam tőle – tereltem el a figyelmet a bátyámról.

– Örülök, Kalán, hogy szorgalmas vagy. Az atya már többször megdicsért. Örülök neki, mert neked biztosan szükséged lesz rá.

Na, ezt nem kellett volna mondania. Tudtam, hogy ezért még kapok a bátyámtól. De miért lesz szükségem rá? Majdnem megkérdeztem, de meggondoltam magamat. Örüljek, örüljünk, hogy ilyen egyszerűen megússzuk ezt a csatát.

– Na, de ez még nem minden. A mai naptól két-két hozzátok hasonló korú fiút rendelek mellétek.

Az egyiket kísérőnek, aki mindig mellettetek lesz. Fegyverhordozó, futár, vagy bármi más, amire szükségetek lesz. Egy másikat szolgálónak, aki rendben tartja a felszereléseteket, gondozza a lovatokat, kiszolgál benneteket. Tanuljatok meg parancsolni nekik! Ha ez megy, akkor később az embereket is tudjátok irányítani.

A szüleink ránk bízták, hogy kiket választunk magunk mellé kísérőnek és szolgának. A bátyám meglepetésemre a pór hadak vezérét választotta. Bár talán jól választott. A nyers erő a másik nyers erőt választotta. Igaz a választottja nem csak erős volt. Az ereje simulékonysággal és furfanggal párosult. A bátyám erős volt és kemény harcos. A vezetést, a tervek kidolgozását mégis mindig rám bízta, mert nekem voltak jobb ötleteim. Pósa pedig egy valamit nagyon nem szeretett: veszíteni. Így még azt is elviselte a cél érdekében, hogy enyém legyen a kezdeményező, a tervező, az irányító szerep. A választottja, Bikács mindent megtett, hogy felhívja magára a figyelmünket. Keményen harcolt ellenünk, mert tudta, hogy azt akarjuk, de valahogy mégis mindig úgy intézte, hogy a végén mi győzzünk. Ráadásul olyan okosan, hogy mindenki azt érezhette, igazi kemény csata volt, ahol ők is mindent megtettek, hogy győzzenek, de végül elbuktak az erősebb ellenféllel szemben. Pósa nem vette ezt észre, de nekem mindig feltűnt. Szolgálójának egy fürge, mindenkinek szót fogadó fiúcskát nézett ki. Meglepő az első választása volt, mert azt hittük, az udvari emberek fiai közül választ valakit. Szokatlan volt, hogy valakit a mélyből a többiek elé helyezzünk. Itt pedig arról volt szó.

Szolgát választani a pórok közül rendben van, de valakit kiemelni közülük és mások elé helyezni, az már meglepő volt. Sok udvari ember és katona fogja nehezményezni, hogy nem az ő fiuk lett a kiválasztott fegyverhordozó.

Apánk egy ideig elgondolkodva nézte, majd jóváhagyólag bólintott.

– Jól van, fiam! Okosan döntöttél. Mind a kettő hűséggel fog szolgálni. Na és te, Kalán! Kiket szeretnél magad mellé?

– Apám! Egyik távoli rokonunk fiát, Nánát szeretném magam mellé!

– Fiam! Őt nem rendelhetem melléd! Igaz, hogy negyedik fiúgyermek a családjában és nem vár rá birtok, de akkor is közénk tartozik, ráadásul a rokonunk. Megalázó lehet a családjának már maga a gondolat is, hogy a fiukat egyszerű kísérőnek akarjuk megtenni.

– Tudom, apám! De ő nemcsak a rokonom, hanem a barátom is. Nem kísérő lenne mellettem, hanem barátként jönne velem, bárhová sodor az élet.

– Rendben van! Beszélek az apjával, ha megengedi, akkor melletted maradhat.

– Szolgának a kis Mártont szeretném.

– Azt? Kicsi is, gyenge is, ráadásul ügyetlen! Nem való az semmire, fiam!

– Dehogynem, apám! Hidd el, hogy a legokosabb pórgyerek. Szolgálatkész és mindig a papunk körül sündörög. Az én gondolataimat lesi, eddig is mellettem szolgált, még ha nem is hivatalosan.

Apám egy darabig csóválta a fejét, de végül rám hagyta a döntésemet. Érdekes, hogy anyánk nem szólt közbe, pedig mindig mindenről megvolt a véleménye. Úgy tűnt, mindent megbeszéltek előre, így hagyhatta, hogy apánk rendezze velünk a jövőt.

A beszélgetés elején még féltem attól, hogy mi fog az egészből kisülni, milyen büntetést fogunk kapni. Közben megnyugodtam, a végére pedig boldog lettem. Ha azzal kezdi, hogy mit kérjünk

jutalomképpen, akkor valami hasonlót mondtam volna neki. Apám aggodalma ellenére biztos voltam a dolgomban. Tudtam, hogy jól választottam. Nánával nagyon jól megértetem magam, szinte mindig ugyanarra gondolunk. A kis Márton pedig verekedésben szinte semmire sem használható, de értelmes és szolgálatkész.

– Jól van, elmehettek. Ne felejtsétek, holnaptól másképpen fogtok élni. Kinőttetek a gyermekkorból, készülnötök kell a felnőtt életetekre.

Amikor Kalán elmesélte a beszélgetést, nagyon megörültem. Ha apám megengedi, akkor végleg a barátom mellett maradhatok. Nem volt semmilyen rossz érzésem, akkor nem éreztem mögötte semmilyen hátsó szándékot. Talán nem is volt.

Sokáig nem tudtam emészteni az elhangzottakat, mert sürgetően kérdezte:

– Na! Mit szólsz hozzá, Nána!

– Nekem jó! Remélem, apám megengedi, hogy veled maradjak!

– Biztosan! És utána együtt sokra fogjuk vinni! Ebben biztos vagyok.

Sokra? Ugyan mit akar az élettől? Végül is mindegy. Maradjunk együtt, ez a lényeg.

2. A tudás fája

Apám, Sámágy szerencsére megengedte, hogy Kalán mellett maradjak. Rokonok voltunk, igaz, nagyon messziről. De szerencsére sem ők, sem mi nem felejtettük el a közös gyökereinket. Valamikor a család mindkét ága a hatalom közelében volt. Sajnos az őseink a múltban rosszul döntöttek. „Jó”

érzékkel mindig azt támogatták, akik a koronáért való küzdelemben veszítettek. Apám úgy magyarázta, hogy a rokonságunk a Tisza mellől származik, de csak a mi családunk maradt ott. Mind a két ág őse Sámágy volt: ugyanazt a nevet viselte, mint az apám. Ott volt a birtoka első, szent életű

István királyunk idején. A család előbb két ágra szakadt. A két felnőtt korú fia más és más utat választott. Nána, Kalánék őse előbb Aba Sámuel, majd András király főembere lett és családja később is megmaradt a korona közelében. A mi ősünk Bere, Nána testvére a Tisza melletti birtokok miatt is András testvérét, Bélát támogatta. Később Béla király bizalmatlan lett vele szemben, mert túl jók voltak a kapcsolatai Vata pogány vezérrel és utódaival. Családunknak mégsem ez volt a legrosszabb döntése, hanem hogy nem régen III. István király helyett annak nagybátyját, II. Lászlót támogatta a trónért való küzdelemben. IV. István mellett már nem állt ki az apánk, de ennyi is elég volt, hogy ránk süssék, az ellenkirályokat támogatjuk a törvényes uralkodóval szemben. A birtokaink lassan elkoptak, egy részük az egri püspökség tulajdonába került. Ami megmaradt, az a legidősebb fiútestvéremé lesz. Igen. Tovább nincs értelme osztani. Akinek nem jut föld, az mehet papnak vagy katonának.

Sorsom apám engedélyével eldőlt. Kalán mellett maradtam, nehezen meghatározható szerepben.

Fegyverhordozónál több voltam, barátként tekintett rám, de a külvilág számára mégsem voltam egyenrangú vele. Akkor ez nem érdekelt. Felnőttként már sokszor zavart a múlt árnyéka, de nem tehettem ellene semmit. Hogy apám miért járult hozzá? Soha nem beszélt róla, de talán az lehetett a kiindulópontja, hogy arra a megmaradó kicsi birtokra sok a négy fiútestvér, háromnak valami mást kell kitalálni, valami más megélhetést kell biztosítani. Kalán mellett az udvarba kerülhetek, és ha okos és ügyes leszek, megcsinálhatom a szerencsémet. Talán azzal is számolt, hogy mind a ketten egyházi pályára lépünk, ott meg sokra vihetjük.

Az öreg Pósa tényleg nem a levegőbe beszélt. A következő naptól egészen másképpen éltünk. A reggeli mise után Benedek atya vett bennünket kezelésbe. Mondhatom így, mert a két testvér mellett én is mehettem hozzá. Egy-két órát tanítgatott bennünket, majd egy távoli rokonunk, Bere vette át a képzésünket. Ő minden fegyverhez értett, amivel ölni lehetett, és minden fogást ismert, amellyel az ellenfelünk fölé kerekedhetünk.

Bere! De sokat „áldottuk” a nevét, amikor hullafáradtan zuhantunk az ágyunkba. Ő is a családunk elszegényedett ágából származott. A nagybátyám volt, apám öccse. Nem érdekelte a föld, csak a mozgás és a kaland. Fiatalon eltűnt hazulról és megjárta a németek és a görögök földjét. Talán máshol is járt, de nem szeretett beszélni a múltjáról. Ha véletlenül kérdezni mertünk róla, nagyon hamar letorkolt bennünket. Kérdezni nem lehetett tőle, csak akkor beszélt, amikor ő úgy gondolta és csak arról, amihez kedve volt. Azt tudtuk, hogy zsoldosként szolgált mind a két helyen. Hogy megunta-e a távollétet, vagy forró lett a talaj a talpa alatt, számunkra soha nem derült ki. Az öreg Pósával beszélt hosszabban, amikor hazatért. A beszélgetésükből nem tudtunk meg semmit.

Számunkra csak az volt a lényeg, hogy az udvarházban maradt. Kezdetben nagyon kedveltük, mert sok szép, izgalmas történetet mesélt a távoli tájakról, emberekről, csatákról. Később – szerencsénkre vagy szerencsétlenségünkre – ő lett az oktatónk. Nehéz megítélni, hogy melyik az igaz! Amikor használnunk kellett a tőle tanultakat, akkor szerencsések voltunk, hogy ilyen jó oktatónk volt, gyerekként azonban inkább csak a rossz oldalát láttuk a vele töltött időnek.

A délelőtt egy részét és a kora délutánt töltöttük vele. Este mindig visszaadott bennünket

Benedek atyának. Hogy miért? Bőven halálra fárasztott bennünket ennyi idő alatt, ráadásul esténként kapta meg a fizetésének egy részét, néhány kupa borban. Utána meg reggelig általában nem volt használható állapotban.

Benedek atyával latin nyelven olvastunk, írtunk és beszélgettünk. Nem volt könnyű dolga, mert csak a Biblia és a Breviárium állt a rendelkezésére. Ezek mellett csak emlékezetből tudott bennünket tanítgatni. Szerencsére sok mindenre emlékezett abból, amit fiatal korában tanult, mert ha belelendült, akkor sokáig tudott mesélni. Kalán és én nagyon élveztük az óráit, Pósát viszont nagyon nem érdekelte a tanulás. Amikor csak tehette, valamilyen indokkal kihagyta az órákat. Ha nem tudta elkerülni, akkor látványosan unatkozott: aludt vagy végig ásítozott. Az atya ráhagyta és úgy tűnt, annak örült a legjobban, ha valamilyen ok miatt hiányzott. Nem akart vele huzakodni, inkább minden erejével velünk foglalkozott.

Bere egészen más volt. Ő szinte soha nem dicsért bennünket, szidalmat viszont bőven kaptunk tőle. Ő már négyünkkel foglalkozott, mert Bikácsnak is meg kellett jelennie nála. Az volt a véleménye, hogy a fegyverhordozóknak is tudniuk kell mindent, nem arra kell felkészülniük, hogy hordozzák és adogassák a fegyvereket, hanem azokat használniuk is kell. Csatában, vagy egy egyszerű csetepatéban is védeniük, óvniuk kell az urukat és nem árt, ha a fegyverhasználat mesterei.

Itt az első napokban senki nem akarta ellógni a tanulást. Pósa is örömmel ugrott, ha véget ért Benedek atya órája. Bikács, a fegyverhordozója pedig olyan boldogan vigyorgott, mintha a király hozzá akarná adni a lányát feleségül, ráadásul vele együtt a fele királyságát is.

Eddig is tanulgattunk a katonáktól sok mindent, de már az első napokban megértettük, hogy az csak játszadozás volt. Ott azzal gyakoroltunk, amivel akartunk és addig, ameddig kedvünk volt.

Ráadásul vigyáztak ránk, nehogy kék foltokat szerezzünk, vagy véletlenül elszakadjon a ruhánk. Na, ezt Bere mellett elfelejthettük. Az új mesterünk nem kérdezte, hogy mit akarunk és hogy mennyit. Ő

parancsolt, és ha nem ugrottunk azonnal, vagy nem figyeltünk, akkor ránk csapott a pálcájával, ráadásul nagyon keményen. Pósa és Kalán az első napok után elmentek panaszkodni az apjukhoz, de az keményen helyre tette őket. A barátom később mindent elmondott nekem:

– Apám! Bere egy vadállat! A lelkünket is kihajtja, ráadásul, ha nem tetszik neki valami, azonnal végigvág rajtunk! – foglalta össze a lényeget Kalán az apjának.

– Apám! Kergesd el Berét az udvarházunkból! Nagyon durván bánik velünk! Ok nélkül szid és üt bennünket! – csatlakozott hozzá Pósa is.

– Szóltatok neki, hogy hozzám jöttök panaszkodni? – kérdezett vissza az apjuk.

– Dehogy szóltunk! Azonnal megbüntetett volna bennünket! – válaszolta Kalán.

– Meg fog benneteket büntetni, az biztos! Én fogom neki elmondani, hogy miért jöttetek hozzám!

A két fiú a döbbenettől szóhoz sem tudott jutni. Meglepetésükben hosszú ideig csak kapkodták a levegőt. Azt gondolták, az apjuk nekik ad igazat, és ha nem is kergeti el Berét, de visszaadja őket Zolta bácsi és a többi katona felügyelete alá. Csalódniuk kellett, nagyon.

– Látom, meglepődtetek. Vegyétek tudomásul, hogy még egyszer hozzám ne gyertek panaszkodni.

Berére bíztalak benneteket és ő dönti el, hogy mit és hogyan kell csinálnotok. Ha nem úgy teszitek, ahogy ő mondja, akkor megbüntethet benneteket. Az élet meg nem úgy működik, hogy ha a felettesemre panaszkodni akarok, akkor elmegyek az ő parancsnokához árulkodni. Ezt sehol nem tűrik el. És most azonnal menjetek vissza gyakorolni, míg szépen mondom!

– De apám, nem fogjuk bírni, olyan sokat követel tőlünk! – mondta Kalán minden bátorságát

összeszedve.

– Sokat követel? Nem bírjátok? Hozzám mégis könnyedén be tudtatok jönni! Nem akarom még egyszer meghallani, hogy nyavalyogtok. Majd egy év múlva beszélünk róla, hogy kibírtátok-e. Lehet, hogy valamikor még nagyon hálásak lesztek nekem és Berének, hogy ilyen jól felkészítettünk benneteket az életre.

Nem tudom, hogy végül szólt-e a panaszkodásról Berének, mert ő semmivel nem jelezte, hogy valamiért haragudna ránk. Ugyanolyan keményen folytatta a kiképzésünket, mint az első néhány napban. Hivatalosan legalábbis ezért büntetést senki nem kapott, igaz, az is elég volt, amit ügyetlenségünkkel megszolgáltunk.

Egy éven át majdnem minden nap keményen meggyötört bennünket. Futottunk, úsztunk, lovagoltunk, amíg bírtuk. Utána vívtunk, lőttünk gyalog és lóháton. Amikor úgy gondolta, hogy már jól bánunk a fegyverekkel, akkor nemcsak egy az egy ellen harcoltunk, hanem néha ketten, hárman támadtunk a kijelölt áldozatra. Néha ő is beavatkozott a legváratlanabb pillanatokban. Ha nem figyeltünk az ellenfelünk mellett a környező világra is, akkor kemény ütése csattant rajtunk. A képzésünk végén lovagi képzést is kaptunk. Úgy harcoltunk, mintha egy igazi tornán küzdenénk.

Kopjával is megküzdhettünk egymással.

Ahogy teltek a hónapok, egyre jobban megbarátkoztunk a módszerével. Bár lehet, hogy csak arról volt szó, hogy már jobban bírtuk a terhelést. Néha már ábrándoztunk is, hogy a királyi udvarban egy lovagi tornán kitűnünk és megjutalmaznak bennünket. Álmodoztunk, de szükségünk volt rá, hozzásegített bennünket, hogy könnyebben elviseljük a kiképzést.

Minden nap sok-sok órát foglalkozott velünk. Az éjszakáink általában mentesek voltak tőle. Ő a kamrájában iszogatott. Néha olyan sokat, hogy messzire hallatszott részeg gajdolása. Amikor volt egy kis erőnk, jókat derültünk rajta, de általában nem volt, örültünk, ha pihenhettünk. Később tudtuk meg, hogy azok voltak a szerencsés esték, éjszakák, amikor egyedül iszogatott. Néha nem ment be a kamrájába és nem ivott semmit. Azok az esték, éjszakák borzalmasak voltak számunkra. Néha alig aludtunk még el, máskor meg megvárta a hajnalt, hogy ránk rúgja a kamránk ajtaját. Utána mindig kizavart bennünket az éjszakába és vagy az udvaron, vagy kint az udvarházon kívül adott feladatokat. Néhány ilyen alkalom után félve és reménykedve figyeltük, hogy merre veszi az irányt, a kamrája vagy az udvar felé.

A katonák és a szolgálók gyermekei egy ideig irigyeltek engem és Bikácsot, milyen szerencsések vagyunk, hogy a két úrfi mellett lehetünk. Amikor látták, hogy mesterünk hogyan bánik velünk és milyen és mennyi gyakorlatot kell végeznünk, az irigy tekintetek eltűntek és inkább sajnálkozó pillantásokkal kísértek bennünket, amikor elindultunk a gyakorlópályára.

Az egy év nagyon megváltoztatott minket. Sokat nőttünk és a kemény munka hatására nagyon megerősödtünk. De talán mégis belül változtunk legtöbbet. Felnőttek lettünk, annak minden előnyével és hátrányával együtt. Elfelejtettünk játszani. Az életünk a misékről, Benedek atya szeretetteljes tanításáról és Bere durva kiképzéséről szólt. Amikor eljött az este, akkor meg már csak annak örültünk, hogy fel tudtunk mászni az ágyra és mély álomba zuhanhattunk.

Egy év telt el kemény munkával. Eljött a nap, amikor Benedek atya és Bere bemutatta tudásunkat Pósa úr és a felesége előtt. Vagyis csak Pósa és Kalán tudását. Végig ott lehettem mint rokon fiú, de engem nem kérdezett és nem figyelt rám senki. Benedek atyáé volt a kezdés lehetősége. Az ebédlőben kellett bemutatniuk, hogyan tudnak írni, olvasni és társalogni latin nyelven. A barátom, Kalán magabiztosan oldott meg minden feladatot, a bátyja legjobb esetben is csak makogott. Ha kikerül a felügyelet alól, néhány hónap alatt mindent el fog felejteni, abban biztos voltam, amikor

hallgattam.

Az úr és a felesége arcát figyeltem. Lehetett látni, hogy nagyon büszkék Kalánra, de Pósa botladozása sem törölte le arcukról a mosolyt.

Délután Bere kapta meg a lehetőséget, hogy büszkélkedjen velünk. Ő egy egész műsort állított össze a szülőknek és a vár népének, mert természetesen mindenki az udvaron tátotta a száját. Itt mind a négyen lehetőséget kaptunk. Különösen Bikács volt nagyon büszke, hogy az úr előtt mutathatja meg, milyen jó katona lett. Bemutathatja, hogy jól választottak, amikor ő került Pósa mellé.

Első feladatként bábuk ellen kellett harcolnunk. Vágtató lóról kellett kopjával eltalálnunk, majd íjjal pontos lövésekkel leterítenünk. Nem volt nehéz feladat, mert Bere nagyon sokszor megcsináltatta velünk ezeket a feladatokat. Mi boldogok voltunk, hogy mindenki láthatta, milyen ügyesek vagyunk.

A következő feladat előtt bevitt bennünket egy terembe. Ott védőfelszerelést kaptunk, könnyű

bélelt bőrvértet, és sisakot a fejünkre, egy kerekpajzsot a bal kezünkre és egy tompa kardot a másik kezünkbe.

– Mi lesz a feladatunk? – kérdezte Kalán.

– Ne kérdezősködj, majd megtudod! – válaszolta.

– De ha nem mondod meg, nem tudhatjuk, hogy mire készüljünk!

– Időben megtudjátok! Induljatok az udvarra és mutassátok meg, hogy mit tudtok! – szólt ránk Bere és a kezével még az útirányt is mutatta.

Már megtanultuk, hogy engedelmeskedni kell neki, így elindultunk. Igaz, közben folyamatosan egymást nézegettük. Mit akar? Egymás ellen harcoljunk egyenként, vagy a testvérek a fegyverhordozóikkal a másik ellen? Lehet, hogy valami meglepetést készített elő számunkra? Nem sokáig kellett értetlenkednünk, ahogy kiléptünk az ajtón, kellemetlen meglepetés ért bennünket.

Zolta bácsi vezetésével négy katona támadott ránk. Náluk is egy-egy kerekpajzs és tompa kard volt.

Döbbenten néztünk. Erre nem számítottunk.

Én szinte ösztönszerűen magam elé tartottam a kardomat és a fejem felé emeltem a pajzsomat.

Az utolsó pillanatban, mert szinte azonnal csattant rajta egy vágás. A dermedtségünk csak egy pillanatig tartott, azonnal felocsúdtunk és egyszerre oldalt ugrottunk, hogy kijussunk az udvar közepére. Csak ért valamit a kiképzés, gondoltam futás közben. Mind a négyen tudtuk, hogy a falhoz szorítva, nagyobb erejüket kihasználva legyőznek bennünket. Azonban ha szabad terület nyílik előttünk, akkor a mozgékonyságunk már nekünk kedvezhet.

Kijutottunk. Mire megfordultak, mi már ott álltunk egymás mellett és vártuk a támadásukat.

Középen Kalán és Pósa, Bikács és én a széleken.

– Táncoltassuk meg őket! Támadjunk! – kiáltotta Kalán.

Nem kellett kétszer mondani, rájuk rontottunk. A nyulak a vérebekre. Érdekes látvány lehetett a külső szemlélőknek a gyerekkorból alig kinőttek harca a felnőtt katonákkal. Ők valószínűleg nem gondolták, hogy amikor kijövünk az ajtón, mint a csíkok kicsúszunk a kezeik közül. Az előny már nálunk volt. Én az első ellenfelemmel, Petarral kerültem szembe. Gyorsan támadtam, és az első

vágásommal a sisakját vettem célba. Egy cselező mozdulat után telibe találtam. Akkorát koppant a

fegyverem a fején, hogy úgy szólt, mint a falunk harangja. Egy pillanatra megtántorodott. Az arcáról eltűnt a kezdeti mosoly és igazi dühöt láttam meg rajta. Fegyverével keményen felém csapott, amelyet ha nem is könnyedén, de hárítottam. Nem volt sem gyors, sem különösebben ügyes a vágása, de hatalmas erőt adott bele. Felém ugrott és a bal kezén levő pajzzsal a mellem felé lökött, az enyémet szembe löktem vele, hogy tompítsam az erejét. Egy pillanatra egymásnak feszültünk.

Éreztem, hogy nem sokáig tudom tartani, ezért hirtelen hátraléptem, ő pedig hasra esett. Túl nagyot és túl erősen akart rajtam lökni. Szinte azonnal melléje ugrottam és a kardomat a tarkójához tartottam.

– Add meg magad Petar! Ismerd el, hogy veszítettél! – kiáltottam rá.

– Veszítettél Petar! Állj félre! – kiáltotta Bere is.

Morogva tett eleget a felszólításnak. Ekkor körbenéztem a csatatéren. Kalán és Pósa ellenfeleik körül keringve keményen támadták azokat, Bikács viszont szorult helyzetbe került. Talán neki jutott a legfiatalabb ellenfél, így a gyorsasága annyira nem érvényesülhetett. Keményen vágott és szúrt az ellenfele felé, de az mindent hárított. Sőt türelmesen várta, hogy társunk mikor követ el valamilyen hibát. Az egyik vágásnál ez bekövetkezett. Bikács vágása elől elhajolt, ő arra számított, hogy ezt is felfogja majd a kardjával, de az ellenfele másképpen döntött, így a földre vágott egy nagyot. Egy kicsit kibillent az egyensúlyából, és nem tudta védeni a feje felé zúduló vágást. Az olyan erős volt, hogy földre döntötte. Feléjük ugrottam, hogy megakadályozzam egyik ellenfelünk győzelmét. Nem sok esélyem volt, hogy odaérjek, mielőtt a társam nyakához tartaná a kardját, jelezve, hogy győzött.

Ekkor meglepő fordulat történt. Bikács a mellé lépő katona szemébe port hajított, majd amikor az elvakult, felugrott és kirúgta a lábát. Az akkorát esett, hogy a közelben lévő épület fala is beleremegett. Majd felugrott és ő tartotta a kardját az ellenfele gigájához és vele egy időben felüvöltött: