Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala 2015, 2017

A sötétség fogságában 2015, 2018

Eltitkolt múlt 2016

Viharos érzelmek 2016

Törékeny vonzerő 2017

Elvarratlan szálak 2017

Ördögi kísértés 2018

Arcátlan csábító (Csábító-sorozat 1.) 2018

Érzéki csábító (Csábító-sorozat 2.) 2019

Végzetes csábító (Csábító-sorozat 3.) 2019

Heather vonzásában (Bűnös viszony 1.) 2019

Joyce csapdájában (Bűnös viszony 1.) 2020

Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN: 978-615-5929-63-2

Az élet gondjaira egyetlen igazán hatásos fegyver van, és ez a nevetés. Egy jóízű nevetés után a problémáinkat is másképp látjuk, talán meg is oldjuk.

A Cross család visszatér hozzátok egy humoros történet erejéig, hogy elvarrják az utolsó szálakat is.

Olvassátok ezt a történetet olyan szeretettel, amilyennel én írtam nektek.

Maya

Prológus

„A valóságban nincsenek tündérmesék. Én nem reménykedem. Nem bírnám elviselni a csalódást.”

(Lucy Maud Montgomery)

Hogy ki vagyok én? Ez igen egyszerű kérdés. Maya. Maya Cross. Egy felnőtt, saját akarattal bíró érett nő. Ja, és persze a híres szívtipró, Alexander Cross egyetlen szem kislánya. Nem mondom, hogy könnyű volt felnőnöm ezzel a hol áldásnak, hol átoknak megélt múlttal. Alex Cross! Hát igen! Kár, hogy én nem csak azt az elbűvölő oldalát ismerhettem meg, mint annak idején a meghódított prédái. Valószínűleg dögös sármőrként elviselhetőbb és vonzóbb lett volna számomra, mint kamaszkoromban apaként.

Maya, ezt ne csináld! Maya, megtiltom! Maya, menj a szobádba! Maya, ez a srác nem hozzád való! Időnként nagyon az agyamra ment. Mindig jeles tanuló voltam, sosem volt rám panasz, mégis folyton nyaggatott mindenfélével. Mindent elkövettem, hogy büszke legyen rám, ám úgy tűnt, neki ez sem volt elég. Folyamatosan felhatalmazva érezte magát, hogy beleavatkozzon az életembe. Kiváltképp a pasiügyeimbe. Jó, tudom, ilyenek a lányos apák, de akkor is! Ha pedig éppen nem ő tette, akkor az én imádott bátyám, Aiden volt az erénycsősz. Bár az ő taktikája határozottan hatásosabb volt. Szemtől szemben mindig a cuki testvért alakította, de ahogy hátat fordítottam neki, halálosan megfenyegette a srácokat, akiknél csak a gyanú felmerült, hogy nem egészen tisztességesek a szándékaik. Legtöbbször későn kaptam észbe, miért nem jelent meg a fiúm a megbeszélt randin, vagy miért retteg még csak a közelembe is jönni az addig pofátlanul udvaroló csávóm. Mindenkit ki akart csinálni, aki nem úgy nézett a húgára, ahogyan ő szerette volna. Vérprofi volt az elrettentésben, az eszközökben pedig nem válogatott.

A kamaszkori leválás alapvető állomás minden lány életében. Sok küzdelemmel és könnyekkel jár. De tudtam, hogy ezt a csatát nekem is meg kell vívnom, mert ha nem teszem, az egész életem az általam csodált két férfi bűvkörében élem le, amiből ritkán származik egyenrangú, mindkét fél számára kielégítő kapcsolat. Mint később kiderült, a harciasságomért az anyám vérvonala, vagyis az olasz gyökerek lehettek a felelősek.

Az apámmal való viszonyom nem volt mindig ilyen komplikált. Amikor egy gyermek a világra jön, az anyai érzések nagyon erősek, de egy leánygyermek esetében az apában is megmozdul valami. Az apám évekig büszkén magához ölelve ígéretekkel és bókokkal halmozott el. Ahányszor csak rám nézett vagy a kezében tartott, láttam az arcán, hogy bármit megtenne értem. Még nem sejtettem, hogy már akkor tervezgette, hogyan fogja megóvni az ő szeme fényét az egykori önmagához hasonló élvhajhászoktól.

Kamaszkoromig nem is volt különösebb összezördülésünk. Tiszteltem az apámat, mert a tenyerén hordott engem. Imádtam a humorát, és azt, hogy biztonságot sugárzott. Nem voltak előtte titkaim. Bensőséges volt a viszonyunk. Sokszor úgy tűnt, hogy egy-egy krízishelyzet csak még jobban megerősíti a kapcsolatukat. Az apám olyan volt számomra, mint egy hős, aki bármire képes értem. Nem volt efelől kétségem, hiszen elárulta őt a csillogó szeme, amikor rám nézett.

Aztán a tizenhetedik szülinapomon valami megváltozott. Akkor mutattam be neki az első udvarlómat, Jeffet. Már akkor láttam, hogy az apám számára véget ért valami. Képtelen volt elviselni, hogy a kislánya szabadulni akar a szülői kötelékektől, habár még nem álltam készen arra, hogy teljesen szabadon repülhessek. Csupán erőtlen szárnypróbálgatás volt az egész. Ő viszont a józan érvek és a meggyőzés helyett támadásba lendült.

– Túl fiatal vagy ehhez, Maya! Nem engedem, hogy fiúzz! – akart lebeszélni a srácról, aki amúgy osztályelső volt a suliban, és az évfolyamtársaival ellentétben nem élt kicsapongó életet.

– De apa, ez nem igazságos! A többi lánynak is van barátja! – méltatlankodtam.

– Sajnálatos, hogy az apjuk ezt hagyja! – morgolódott.

– Alex, ne légy már vele ilyen szigorú! – vett védelmébe az anyám, de hiába. Ha rólam volt szó, mindig az apám szava döntött.

– Már hogyne lennék szigorú. Vigyáznom kell rá! Ő az én kislányom!

És ebben gyökerezett a probléma. Én voltam az ő „kislánya”. A kislánya, aki időközben észrevétlenül felnőtt. Tinédzserként nehéz megértenünk a szülői szigor miértjét. Abban a korban voltam, amikor szerettem volna sok mindent kipróbálni, miközben az elvárásoknak is próbáltam megfelelni. Szörnyű volt azt tapasztalni, hogy az apám legszívesebben a széltől is óvna. A bulizás és randizás szabályainak a betartása sok nehéz helyzetet szült egészen addig, amíg meg nem hallottam egy beszélgetést közte és az anyám közt.

– Ne légy vele ilyen, mert elmarod magadtól! Nem fog hozzád fordulni, ha baja lesz – figyelmeztette az anyám.

– Ne vedd a védelmedbe! Hibázott, hazudott nekem, hogy hová és kivel megy!

– Okos lány, megvan a magához való esze. Én bízom benne! – szállt vitába vele az anyám.

– Jaj, Lexie, drágám, mikor megtudtam, hogy babát vársz, amennyire reméltem, hogy kislány lesz, annyira rettegtem is.{1} Féltem, az égiek azzal büntetnek majd az elkövetett bűneimért, hogy a lányom hozzám hasonlóan léha életet fog élni.

Azt éppenséggel nem tettem. Nem is tehettem volna, hiszen az apám időt és energiát nem spórolva serényen vigyázta az erkölcseimet, és akadt is ebben segítője: a bátyám. A két erénycsősz folyamatosan a nyakamban loholt, és lekoptatták rólam az önmagukhoz hasonló fazonokat. Egy idő után rádöbbentem, őszintének kell lennem. Nem tehettem mást, mint felkészítem a fiúkat, kikkel fognak szembenézni. Mondanom sem kell, magától megoldódott a dolog. Maguktól kereket oldottak a jelöltek. Viszont, ha ezután nem hagytak el, már én is jó eséllyel vettem komolyan őket.

Ám annál a kihallgatott beszélgetésnél jöttem rá, mi a probléma köztem és az apám közt. Túlságosan hasonlítottunk egymásra. Nem esik messze az alma a fájától. Éppen ezért a saját múltbéli hibáiért engem büntetett. Erősítette bennem ezt az érzést, amikor végre átélhettem életem első szexuális élményét. Nem vertem ugyan nagydobra, de tudtam, hogy tudja. Az arcára volt írva. A családunk férfitagjai összeszűkült szemmel méregettek, mintha valami gaztettet vittem volna véghez. Az anyám volt az egyetlen cinkosom. Kénytelen voltam beavatni a védekezés miatt, azt azonban nem feltételeztem róla, hogy ő dobott fel. Utána viszont egy olyan dologgal szembesültem, amivel soha azelőtt. Ahogy gyűltek a tapasztalataim, egyre jobban élveztem az együttléteket. Az apám viszont meglehetősen nehezen emésztette a gyakorta váltakozó partnereimet. Nem is értettem, miért olyan nagy probléma ez, hiszen annak idején ő is élte a világát, sőt Aiden is azt tette. Az anyám pedig azt hangoztatta, hogy éljek, élvezzem az életet, mert ő az én koromban nem tehette. Pasiügyekben egy fiatal lány életében az ész és a szív gyakran egymásnak feszül. Az én bölcs apukám mindig azt hangoztatta, hogy ilyenkor a szívre kell hallgatni. De nem ész nélkül! Pontosan ezt tettem. Hideg fejjel csak a szexig tartott minden kapcsolatom. Egyetlen pasi sem tudott olyat mutatni, amiért érdemes lett volna mellette maradnom, és egy küzdelmes kapcsolatban vergődnöm. Túl magasan volt a léc, azt hiszem. Nem tudták fenntartani az érdeklődésemet. Nem stimulálták az agyam, csak alkalmi szórakozást jelentettek. Arra jók voltak, amire teremtettek, de nálam itt ki is merült a dolog.

Nem voltam nimfomániás, de nem volt okom gátlásosnak sem lenni, hiszen a kék szemem, barna hajam és az anyámtól örökölt csinos alakom megadta azt a lehetőséget, hogy én válogathassam meg, kivel bújok ágyba és nem kellett megelégednem azzal, ha valaki egy fokkal szebb volt az ördögnél. És valljuk be, ki hagyná ki a futballcsapat izmos kapitányát, vagy azt a sármos rosszfiút, aki az én addig veretlen bátyámat is lesöpri a versenypályáról? Hát én nem. Bocs, apu!

Csak remélni tudtam, hogy a bizalom nem szűnt meg köztünk végérvényesen. Sőt, később ékes bizonyítéka lettünk, hogy felnőttként is működik az apa-lánya szerelem. Hogy az apám meghatározta-e a jellemfejlődésem? Minden kétséget kizáróan igen. Az előrevetített jövőképpel ellentétben én lettem huszonöt éves koromra a jobbkeze a vállalatánál. A sztereotípiák szerint az apák inkább fiúgyermeket szeretnének, akivel focizhatnak, később pedig elmehetnek meccset nézni, sörözni, megvitatni az élet komoly dolgait, és aki továbbviszi a szakmájukat. Nálunk adott volt ugyan az idősebbik fiú, és tagadhatatlan volt a jó kapcsolat apja és fia között, de a bátyám megbízhatatlansága és érdektelensége utat engedett számomra, hogy a szakmában bizonyítsak az apámnak, vagyok olyan tökös, mint egy férfi. Hálás is voltam az én eltévelyedett testvéremnek. Apja és lánya így lehetőséget kaptak a kapcsolatuk rendezésére és egy újfajta együttműködés kialakítására.

Tagadhatatlan tény volt, hogy a szememben az apám a lenyűgöző férfiasságot képviselte, ezáltal – habár neki sosem vallottam be – egyben a példaképemmé is vált. Úgy tartja a mondás, ha szoros kapcsolatot ápolsz az édesapáddal, jó eséllyel hozzá hasonló férfit választasz társadnak is. Nap mint nap ezen töprengtem, amikor az anyám boldog arcát láttam, amikor megölelték egymást. Reméltem, hogy épp olyan férfi hódítja majd meg az én szívemet, mint az apám. Már tudtam, hogyan kezeljem őt és a hozzá hasonló pasasokat, na és persze a konfliktushelyzeteket. Az apámnak pedig többé egy percre sem engedtem, hogy elfelejtse, én is Cross vagyok. Vérbeli Cross, pont mint ő, habár tudtam, az a legnagyobb félelme: jobban hasonlítok rá, mint szeretné.

Hogy milyen a helyzet huszonhat évesen? Hát tulajdonképpen nem sok minden változott, talán én egy hangyányit. Unalmas lettem. Én vagyok a jó gyerek a családban. Már nem osztogatom a kegyeimet olyan könnyen. Megtanultam magam értékelni, ha már mások nem teszik. Annyit szajkózzák nekem, hogy egy pasit sem veszek komolyan, hogy végre Jacob Johnsont komolyabbra vettem a kelleténél. Ő volt apám legjobb barátjának a legidősebb fia. Nagy hibának bizonyult részemről, hogy vele kezdtem. Úgy nőttünk fel, mintha legalább unokatestvérek lennénk, de valahogy az eltöltött évek során belém rögzült, hogy ő az egyetlen férfi – az apámon és a bátyámon kívül –, aki huzamosabb ideig megmaradt az életemben, de hamarosan kiderült, téves illúziókba ringattam magam. Ez csak barátság volt, amit elkeseredésemben félreértettem. Valójában ő volt az első férfi, aki összetörte a szívem.

A történtek után alaposan górcső alá vettem az érzelmeim és hosszas elemzés után eljutottam odáig, hogy totálisan összezavarodtam. Olyan nagyon vágytam arra az érzésre, amiben a barátnőim lebegtek, hogy elhitettem magammal, szerelmes vagyok. Persze ezzel alaposan összekuszáltam a dolgokat. Lapítottam is mindenki előtt, mert az érintettek érzelmeibe alaposan belekavartam azzal, hogy lefeküdtem Jacobbal. Hatással volt ez az apám és a legjobb barátja kapcsolatára, a bátyámra, akinek ez volt az utolsó csepp a pohárba, hogy még a földrészről is hanyatt-homlok meneküljön. Jacob a legjobb haverja volt, így amikor jó testvér módjára védelmébe vett, elfajultak a dolgok. Jacobról pedig már ne is beszéljünk, akit szinte a kivégzőosztag elé állították a tettéért. Mindenki bennem látta a szegény áldozatot, pedig korántsem voltam én olyan ártatlan. Ha akartam valakit, tudtam, hogyan szerezzem meg. Jacob is csak egy férfi volt, aki a nadrágjában hordta az eszét. Nem volt vele nehéz dolgom. Csak hát aztán rosszul sült el a dolog.

Benőtt a fejem lágya és elhatároztam, többé nem hagyom, hogy a férfiak gyönyörszerzési tárgyként tekintsenek rám, ahogy én sem csak szexet akartam már tőlük. Örülhettek, ha valakit kitüntettem a figyelmemmel, ami az utóbbi időben nem túl gyakran fordult elő.

Nincs időm már a fiúzásra. Sokkal jobban leköti a figyelmem az, hogy megfeleljek az apám elvárásainak. Az ő irodájában dolgozom, vele. Gondolom, nem is kell nagyon ecsetelnem, mivel jár ez együtt. A látszat ellenére nem olyan vészes a helyzet, hiszen ő elégedett, hogy rajtam tarthatja a szemét, én pedig azzal, hogy életemben először komolyan vesz. A jobbkezeként tekint rám, ami mostanra már nem csak szimpla látszat. Mióta a bátyám úgy elszúrta az életét, és Olaszországba cuccolt, már tudja, nem lesz fiú utód, aki életben tartja majd a Cross vállalatot. Jobb híján jöttem én. Nem mondom, hogy nem zavart a „ló nincs, jó a szamár is” felállás, de megtanultam küzdeni az elismerésért, amit végül meg is kaptam.

Eredetileg más pályára szántak, művészeti iskolába jártam. Szerették volna, ha valami finom lelkű, szelíd, nyugodt hölgyemény leszek. Főleg az apám. Apuci szófogadó kislánya. Na persze. Ahhoz nem az ő génjeivel kellett volna a világra születnem. Bennem nem ezek az ambíciók lappangtak. Lázadó voltam, és vagyok a mai napig.

Éppen ezért féltem az elején, hogy csalódást okozok neki, de látva az arcát nap mint nap az irodában, amikor valami leleményes tervvel álltam elő, tudtam, hogy dagad a büszkeségtől. Az értekezleteken mindig kihúzta magát: „ő az én lányom”. Ezzel sikerült is elsimítanunk a kezdeti bukkanókat.

Így volt ez akkor is, amikor előálltam a nagy ötlettel, hogy hogyan fogom becserkészni azt a céget, amit már nagyon régen hajkurászott a piacon. Akárhányszor eljutottunk a tárgyalás fázisáig, valamiért mindig meghiúsult a projekt. Legutóbb a tulajdonos halála miatt fuccsolt be a rendkívüli prioritású szerződés. Az örökös pedig nem mutatott érdeklődést, hogy az apja nyomdokaiba lépjen. Az apám mérhetetlenül csalódott volt, ezért úgy döntöttem, kezembe veszem az irányítást. Megszerzem neki az álomüzletet.

Hamar rá kellett jönnöm, milyen kemény fába vágtam a fejszémet. Nem volt könnyű feladat. Alapos kutatással rábukkantam Ian Brytonra, az ügyfél egyetlen, vér szerinti, harminckét éves fiacskájára. A Google keresőre meredten guvadt a szemem. A képek alapján egyértelművé vált, hogy olyan alakkal kezdek, aki nem az én súlycsoportom. Olyan „nekem sok tetkó van a karomon, mert izmos vagyok, és szeretem, ha megnéznek a csajok” típus. Igazi nehézfiúnak tűnt, de meg kellett hagyni, állati jó pasi volt. Nem tehettem róla, buktam az ilyen fazonokra. Imádtam a csibész mosolyú, dögös szívtiprókat, akiknek izmos felsőtestét merész tetkók borították. Számomra ez volt a művészet. A bőr úgy funkcionált, mint egy festővászon. Izgalmasak, érzékiek, férfiasak… de veszélyesek. Már annak idején is vonzott a testre varrt szimbólumokkal és képekkel való önkifejezés. Emlékszem, tinédzserként én is mennyire be voltam zsongva, hogy nekem is lehessen egy. Az apám azonban hamar lelohasztotta az érdeklődésemet, megtiltotta, így csak egy szerény, medencecsont alatti apró mintával büszkélkedhetek. Azt is persze titokban készíttettem, pusztán lázadásból. A felesleges balhézást elkerülvén mai napig rejtegetem a család előtt.

Nyálcsorgatva az ajkamba haraptam, ahogy pörgettem magam előtt a botrányhős merészebbnél merészebb posztolásait. Nem voltam szemérmes kislány, de néhány képtől még én is elpirultam, főleg mert azon kaptam magam, hogy gátlástalanul térképezem fel a gondosan kidolgozott izmait.

Ejha! – hajoltam közelebb a képernyőhöz.

– Maya, át tudsz jönni egy kicsit az irodámba? – nyitott be az apám.

Azonnal vadul nyomkodtam a bezárás gombot.

– Persze! – köszörültem meg a torkom.

– Mi az? – lépett közelebb.

A monitort pásztázta, ahol addigra a jelentések táblázatainak keszekuszasága sorakozott.

– Semmi különös – vontam meg a vállam. – Éppen megvizsgáltam a piacot. Potenciális ügyfelek után kutattam – füllentettem nem is olyan nagyot.

Álltam a gyanakvó tekintetét. Állnom kellett. Tudtam, a szemem rebbenése is elárulhat. Óvatosan, Maya! Olvas benned!

– Öt perc múlva kezdünk – bólogatott elégedetten, majd behúzta maga mögött az ajtót. Hangosan engedtem ki a levegőt, majd újra megnyitottam a böngészőt.

Elmerengtem a palin. Habár egy nagyhatalmat örökölt az apjától, meglehetősen botrányos életet élt, és nem igazán törődött a vállalatával. Már első ránézésre is igazi rosszfiú volt, akit semmi más nem érdekelt, csak a csajok, a pia, a tetkói és a több száz lóerő a lába közt. A motorja nélkül alig láttam róla képet. Az egész piac rettegve nézte, hogyan hanyatlik az az értékes örökség, amit az apja ráhagyott. Nemegyszer hallottam a megjegyzést: „Az öreg Bryton forog a sírjában.” Foroghatott is, ami azt illeti. Addig tanulmányoztam a pasit, hogy már tervet is kovácsoltam, hogyan tudnám rávenni arra, adja el nekünk az örökségét.

Ian

Hell’s Angels

„Ne állj félre se istenért, se emberért, se törvényért!”

(A Hell’s Angels mottója)

– Faszom van már, Hammer? Rád várunk, bazd meg! – üvöltött rám Hank az utca közepén.

Nagy ívben leszartam őket, battyogtam tovább, ahogy nekem jólesett.

– A picsáért üvöltözöl – léptem ki az utcára a csehóból.

– Aszalódom a napon, amíg te a segged mereszted – indította be a motorját.

– Kuss legyen, inkább húzzunk innen! – pattantam én is a Harley-mra.

A világ leghíresebb és legrégebb óta működő motoros klubjának voltam a tagja. Én voltam a pokol egyik angyala. Lázadók voltunk mind, de nem a hagyományos értelemben. Mások szemében mi voltunk a büdös, rongyos gazemberek, akik állandóan csak a balhét keresik, bőgetjük a motorunkat, és részegen verekedéseket provokálunk. Mi voltunk a társadalom legalja, hiszen munkanélküliek voltunk, megvetettünk mindent, amire az amerikaiak nagy többsége vágyott. A legjobban mégis az tetszett, hogy itt rohadtul nem érdekelt senkit sem az anyagi biztonság. Napokig ugyanabban a ruhában jártunk, folyamatosan vedeltünk, és ha valaki belénk kötött, habozás nélkül leütöttük. Törvényen kívülieknek tartottak minket, ahogy mi is magunkat. Az emberek megbélyegzése viszont csak olaj volt a tűzre. Saját szabályrendszert alakítottunk ki. Nem akartunk megfelelni semmiféle társadalmi elvárásnak, nem kívántunk tetszeni vagy szívességet tenni senkinek.

A Hell’s Angels igazi branddé nőtte ki magát. Habár nem bűnszövetkezetnek indult, a tagjai a társadalmi normáktól eltérő viselkedésük miatt kerültek a perifériára, és lettek megbélyegezve. A tagok többsége valójában csak szabadságra vágyott. A függetlenséget a lábunk közé vett motorunk jelképezte. Az előítéletekkel teli társadalom a motoros bandákat a modern kor bajkeverő cowboyainak tartotta. Én nem gondoltam magamra úgy, mint a végtelen prérit rovó lovasra, magasról tettem rá, hogy merre tartok és mikor fogok odaérni. Csak ültem naphosszat a motoron és húztam a gázt. Akinek ez nem tetszett, lesöpörtem az útról. Ez volt az én utam, az én felségterületem.

Remekül éreztem magam a bőrömben. A Hell’s Angels úgy fogadott el, ahogy voltam. A külsőm és az életstílusom megkülönböztetett ugyan az átlagemberektől, de a bandatagoktól nem. Ugyanolyan ruhát hordtunk, még a motorunk márkája is egyforma volt. Sőt! Az egységes mellényünk nem is a sajátunk volt, az a klub tulajdonát képezte. Az összetartozásunk jelképét, a szárnyas koponyát pedig mindannyian a testünkön viseltük tetoválásként. Ha valaki kiszállt a bandából, minden tulajdont vissza kellett szolgáltatni, és onnantól a tetoválást sem viselhette magán. Hallottam hátborzongató történeteket arról, mi lett a tetkóval egy-egy ilyen kiugrás után. Sajtreszelővel vagy vasalóval tüntették el az illető bőréről a klub jelképét. Békésebb esetben előfordult, hogy egyszerűen újabb tetkót kapott, „kiszállt” felirattal.

Hogy mióta vagyok tag? Egész pontosan öt éve. Hogy miért lettem tag? Mert tartozni akartam valahová. Hogy megfordult-e a fejemben, hogy kilépjek és csapot-papot hátrahagyjak? Miért tettem volna? Ha nem állok be annak idején közéjük, csak egy szerencsétlen balek lettem volna, akit az apja mellőzött. Élhettem volna a tőle kapott alamizsnákból, vagy számolgathattam volna az egyik sarokban az aprót, hogy elég-e a következő sörre. Bandatagként viszont a pia ingyen volt és a szexért sem kellett könyörögni. A nők pont annyira hozzátartoztak a klubhoz, mint a bőrmellény és a -nadrág. Olyan életérzést kaptam általuk, amilyenre minden ember vágyik. Tiszteltek, jólesett a figyelem, és ha valaki keresztbe tett nekem, egy egész motorosklub haragját vonta magára.

Amint felavattak, automatikusan járt nekem a tekintély, amiért különösebben semmit sem kellett tennem. Királyként kezeltek. A hírnév pedig velem együtt kelt útra a motoromon. A klubba bekerülni azonban nem volt olyan egyszerű. Nem volt elég benyújtani az igényt a tagsági tetkóra, vagy venni egy motort és egy bőrnadrágot. Az ide vezető út hosszú volt és rögös. Eleinte csak a szabadidőmben bandáztam a nagyfiúkkal, egészen addig, amíg Hank, az „öregfiú” kezességet nem vállalt értem. A pártfogásába vett, ami annyit jelentett, hogy a saját tagságát, sőt az életét is kockára tette azzal, hogy jótállt egy újoncért, azaz értem. Nem hibázhattam, mert az nemcsak az én vesztemet, hanem Hankét is jelentette volna. Lassan építkeztem a ranglétrán és mára teljes jogú tag lettem, ami felhatalmazott, hogy a klub nevével és logójával ellátott mellényt hordjam.

Ha már egyszer bent van az ember, minden más másodlagossá válik. Én abban a szerencsés helyzetben voltam, hogy nem volt családom, feleségem, álladó barátnőm, akiknek el kellett volna viselni, hogy csak a klub után következnek. Ez a bandatagok és hozzátartozójuk számára alap volt. Nekem a Pokol Angyali lettek a családom.

Most is hasítottunk a dögös motorjainkon. Ma még a jóisten sem tudott volna lépést tartani velünk. A konvojban a kerekek alig voltak ötven centire egymástól. Egységesen bedőltünk egy kanyarban, olyanok voltunk, mint egy ezüstszínű kígyó, ami az úton tekereg. Átmentünk minden piros lámpán, nem törődtünk a többi járművel sem. Elnéztem a bádogdobozba kényszerült szerencsétleneket, akik rémülten menekültek előlünk. Úgy száguldottunk, mintha senki és semmi más nem létezne a világon.

A célunkhoz érve leszálltam a motoromról, és akkor láttam, hogy csörög a mobilom.

– Nem jókor! – kaptam fel az ezeréves készülékem.

Nem bírtam a flancolást, főleg nem az okoskodást. A bandán belül senkinek nem volt okostelefonja. Vallottuk, hogy nálunk egy telefon se legyen intelligensebb. Ezenkívül biztonsági okokból is ez volt a legmegfelelőbb. Bizonyos helyzetekben fontosabb szempont volt a hosszabb akkuidő, mint a nagy, színes kijelző. Az okostelefon emellett könnyen követhető és lenyomozható. Ebben a világban pedig nem hiányoztak az elcsepegtetett információk. A Hell’s Angels néhány tagja bizonyíthatóan nyakig benne volt a szervezett bűnözésben. Kábítószer-kereskedelemmel, fegyvercsempészettel, védelmi pénzek szedésével és prostitúcióval foglalkoztak, a területekért pedig pontosan olyan hatalmi harcok folytak, mint a közönséges utcai bandák között. Ha valaki nem is vett ezekben napi szinten részt, összetartottunk. Falaztunk egymásnak. Nem csúszhattunk el egy banánhéjon. Maradt hát a hagyományos nyomógombos.

– Ne haragudjon, Mr. Bryton! A nevem Maya Cross, a Cross vállalattól hívom önt – csacsogott nekem a már jól ismert hang.

Ez sosem adja fel?

– Már megint maga? – mordultam fel. – Továbbra sem veszek semmit – akartam kinyomni.

– Ne tegye le, kérem! A Bryton vállalat ügyében keresem.

– Rossz helyen. Semmi közöm hozzá! – jöttem indulatba.

Gyűlöltem, hogy az apám halála után megszálltak az élősködök, egyszeriben mindenki akart egy szeletet a tortából, vagy a telhetetlenebbje, mint ez is itt a vonal túlsó felén, az egészet.

– Mit baszakodsz már, haver! Mindig rád kell várni! – ordított rám Hank.

– Nos, drága, mint hallja, már várnak rám. Ahogy azt már korábban is mondtam, nem veszek, és nem adok el semmit – nyomtam ki köszönés nélkül a telefont.

Levakarhatatlan kis tyúk!

– Mi a dráma? Csak nem nőügy? Ne is törődj vele, minden farokra legalább kettő akad itt – csapott vállba hangosan kacagva.

– Nincs semmi dráma – haladtam Hank mellett. – Csak egy hülye liba zaklat állandóan az apám cége miatt.

– Tudod, hogy ránk számíthatsz. Elvehetjük a kiscsaj kedvét a további hívogatástól – röhögött fel.

– Nem, Hank. Ezt nekem kell lezárnom. Hamarosan pontot teszek ennek az ügynek a végére, és megszabadulok az utolsó dologtól is, ami apámhoz és a hajdani önmagamhoz kötött.

Maya

Félresiklott találka

„A legtöbb nő háborúnak tekinti a hódítást, s az első megnyert csatától kezdve uralkodni vágyik.”

(Vavyan Fable)

Hetekig szüntelenül próbálkoztam Ian Brytont elérni, hogy szóba álljon velem, de el sem jutottam odáig, hogy megközelíthettem volna. Még bele sem kezdtem a mondandómba, folyamatosan lerázott. Kezdett dühíteni a helyzet, már értettem, miért mondja mindig az apám, hogy falakba ütközik. Ki nem állhattam a csávó lekezelő stílusát. Köntörfalazás nélkül elküldött a fenébe. Rájöttem, hogy a hivatalos úton esélyem sincs rá, hogy meggyőzzem ezt az alakot, szerződjön le velünk. Meghallja a komoly hangomat vagy meglátja az elegáns öltözékemet, és azonnal lepattint. Morgolódtam ezen, mert eleinte biztosra vettem, ha elég kitartó vagyok, megunja, és inkább esélyt ad rá, hogy elmondjam, amit akarok. Nem így történt. Valószínűleg letiltotta a számomat, mert már hívni sem tudtam. Ez mélyen felháborított, így én is drasztikus lépésre szántam el magam. Nagyon a begyemben volt már a fickó. Ideje volt bevetnem a bennem szunnyadó rossz kislányt. Szívtam a fogam, mert tudtam, ha ezt a bizniszt megcsípném, az apám elismerését is sikerülne újra kivívni. Talán még szabad kezet is kapnék. Taktikát váltottam. Magánnyomozó módjára követtem a pasast mindenhová. Elég megközelíthetetlennek tűnt, de számomra érthetetlen okokból nem használta ki a pénz adta lehetőségeit. Egy középkategóriás lakásban tengette a hétköznapjait. A környék, ahol lakott, azonban alkalmas volt arra, hogy távol tartsa magától azokat, akikre nem volt kíváncsi. Nem maradt más megoldás, magamra kellett vonnom a figyelmét, ha eredményt akartam elérni. Ha Mohamed nem megy a hegyhez, akkor a hegy megy Mohamedhez. Haditervet kreáltam, hogyan érhetném el a célom. Előéletemből adódóan tudtam a férfiakról, hogy egyvalami van, ami mindig mozgatja a fantáziájukat, és az a szex. Erre a pasira ez különösen igaz volt. Akárhány este figyeltem meg a házát, mindig más nővel jött-ment. Feltűnő volt, hogy egyik sem maradt túl sokáig. Használta, majd kidobta őket.

Az egyik este őrült terv megvalósításába kezdtem. Elmentem abba a bárba, ahová járt. Úgy öltöztem, ahogy az oda járó lányok. Passzos bőrnadrág, mély dekoltázs, hosszú szárú, tűsarkú csizma, bőrdzseki. A sminkem is elég merészre sikerült, kiemeltem az anyámtól örökölt szikrázó kék szemem. A hosszú, derékig érő hajamat szabadon hagytam. Ha nem így öltöztem volna, a bejárati ajtón se jutok be.

Eleinte szerettem volna észrevétlenül elvegyülni, de ez egy pasikkal teli bárban egy húszas éveiben járó nő számára teljességgel lehetetlen. Minden másodpercben odajött valamelyik, meghívott egy italra, tett valami mocskos megjegyzést vagy fogdosni próbált. Az ide járó társaság igazán a legalja volt, minden egyes nap csak az ivás miatt találkoztak, és látszólag senkit sem érdekeltek a másik gondjai. Kicsit olyan érzésem volt, mintha leléptem volna a térképről. Ez már nagyon nem az én világom volt.

Hamarosan kisebb vitára lettem figyelmes a biliárdasztal körül. Összekaptak egy lökésen, mindkét fél magát ajnározta. A vitát nyomon követte az én kiszemeltem is, így úgy döntöttem, eljött az én időm, hogy felhívjam magamra az ő figyelmét is.

– Na de fiúk, elég nevetséges, ahogy azon acsarkodtok, melyikőtöknek van nagyobb dákója. Egy nőnek nem a méret számít – fogtam meg én is az egyik dákót.

– De nagy a szád, aranyom – lépett közelebb az egyik fickó.

– Kinek van bátorsága kiállni ellenem? – adtam a lazát. Egymást méregették, majd engem. – Ejnye, srácok, csak nem gyulladtok be egy nőtől? – nevettem ki őket.

Persze belementek a játékba. Nem tudhatták, hogy tinédzserkoromban elég sok időt töltöttem el ehhez hasonló helyeken, és szereztem némi tapasztalatot. Zsinórban háromszor vertem meg a nehézfiúkat.

– Hagyjátok, ő az enyém lesz – hallottam meg magam mögött Bryton hangját az utolsó parti végén.

Végigfutott a hátamon a hideg a hangjától. Ahogy odalépett a biliárdasztalhoz, azonnal megéreztem a jelenlétét magam mögött. Már éppen ellöktem volna a golyót, amikor keményen belemarkolt a fenekembe. Számítottam erre, így lazán hátraszóltam neki.

– Hé, haver, vedd le a mancsod, az magántulajdon.

– Mi a tét, kiscsillag? – térképezett fel tetőtől talpig.

Én is végigmértem őt. Jobban nézett ki, mint a netes képeken. Egy pillanattal hosszabb ideig bámultam rá, mint ahogy terveztem. Életnagyságban szemlélhettem meg a pasit, és meg kellett állapítanom, hogy a macsó kategória abszolút győztese! A nők gondolkodás nélkül dobják el az ilyenektől az eszüket. A tartásnak annyi.

– Nevezd meg te, miről vagy hajlandó lemondani. – Igyekeztem a legkihívóbb pillantást villantani felé, miközben átvette a dákót az egyik fickótól.

Határozottan éreztem, hogy nagy bajban vagyok, mert az ő vonzereje jobban hatott rám, mint az enyém rá.

Hangos kacagásban tört ki.

– De magabiztos vagy, bogaram. Hmm… A nadrágom szívesen felteszem, ha te is a tiédet – nyalta meg a szája szélét.

– Mert tisztában vagyok a képességeimmel – élcelődtem vele.

Megkezdődött a játszma. Nem volt hosszú menet, ügyesen játszott, sajnos ügyesebben, mint én, ezért a végeredmény a siralmas bukásom volt.

– Kijöttem a gyakorlatból – tettem le a dákót.

– Akkor lássuk! – pásztázott végig a testemen önelégülten. – A nadrágod – dőlt neki az egyik bárszéknek.

– Az ajánlat kizárólag neked szólt, nagyfiú, nem nekik – biccentettem a fejemmel a közönség felé. – Ők vesztettek ellenem. Nem lenne fair – mélyesztettem a tekintetem az övébe.

– Ebben sajnos igaza van, srácok. Szarrá vert titeket – vonta meg a vállát. – Akkor enyém a kiváltság, hogy kihámozzam belőle a formás kis segged – vigyorgott, és intett a kijárat felé.

Ahogy lépkedtem előtte, a kanyarban a szemem sarkából jól láttam a tekintetét. Egyértelmű volt, hogy mire gondol: szívesen lenne a rám feszülő bőrnadrágom helyében.

A kocsma előtt felültem mögé a motorjára, ő pedig megragadta a csuklómat, és a két kezemet összefogta elöl, a derekán. Egy pillanatra elakadt a lélegzetem. Megérezhette a vonakodásom, mert megszólalt:

– Itt nincs mibe kapaszkodni, csak belém. El ne eressz! – mondta, és beindította a motort.

Szorosan simultam hozzá. Egy gyors mozdulattal kikanyarodott az utcára, és elsüvített, mint egy rakéta. Sejtettem, hogy ezzel is csak fel akar vágni, el is kellett ismernem, elég hatásos módja volt ez a hódításnak.

Nem sokkal később már a lakása felé közeledtünk. Kezdtem ideges lenni. Féltem, hogyan reagál majd, ha rájön, hogy átvertem. Ismerős környékre értünk és tudtam, hogy hamarosan leparkolunk a lakása előtt. Miután megérkeztünk, lesegített a motorról, és felmentünk hozzá. Gondoltam, hogy itt az én időm, szembepördültem vele, hogy belevágok a mondandómba, de legnagyobb meglepetésemre elkapott, a falra nyomott és a nyelve már a számban is volt. Uramatyám! Ellenkezésre időt sem hagyott. Vadul csókolt, miközben a nadrágomat húzta lefelé. A tenyerem a vállának támasztottam, el akartam tolni magamtól. Az egyik keze a tarkóm tartotta fogva, a másikkal a fenekembe markolt.

– Ne – préseltem ki levegőért kapkodva.

– Ne kéresd magad – csúsztatta a bugyimba az ujjait.

Felsikkantottam a meglepetéstől.

– Te ugyanúgy kész vagy, mint én – állapította meg egy mély morgással, miközben a nyakamat harapdálta.

– Ne, ne – ziháltam, pedig reszkettem a szakértő ujjaitól.

– Háttal ülsz a moziban, szivi. Nekem egy csaj sem mondhat nemet – szívogatta a bőröm.

– Elég! – vettem erőt magamon, és egy határozott mozdulattal eltaszítottam magamtól.

Nem mondom, hogy nem volt észveszejtően vonzó a hapsi, de én nem ezért jöttem ide. Ő azonban nem teketóriázott sokat, ledobta a bőrdzsekijét a kanapéra, lekapta magáról a pólóját. A hűtőhöz lépett, kinyitott egy sört, levetette magát a fotelbe és kicsatolta a nadrágját. Én még mindig az előbbi csók bódulatából próbáltam magamhoz térni. Szentséges ég! Szemérmesen igyekeztem nem őt bámulni, de képtelen voltam levenni róla a szemem. Tetszett a pasas, kár lett volna tagadni. Az ajka tökéletes vonalú, és én eljátszottam a gondolattal, milyen érzés lenne, ha visszacsókolnám. A kidolgozott mellkasát csodáltam. Tudom, hogy rengetegen döntenek a mellbimbópirszing mellett, mert merész és kétségtelenül megosztó. Ian Brytonon pedig egyszerűen vagány és szexi volt. Állatian dögös csípőjétől a keskeny derekán át a széles válláig mindene betonkeménynek tűnt. Biztosra veszem, hogy elengedtem egy vágyakozó sóhajt. Még sosem volt ilyen pasim, de szerettem volna. Határozottan vágytam rá. A hasizma kidolgozott, a kockákat is meg tudtam volna számolni rajta, a ferdeizmok szexi V-je alábukott az alsónadrágjába, amely lazán lógott a csípőjén. Tuti, hogy elpirultam, amikor az alsóján keresztül megpillantottam a merevedését. Tátott szájjal bámultam rá.

– Na, ne légy már olyan megszeppent – villantotta felém az élénken csillogó zöld szemét. – Felizgulok az ártatlan kislányoktól, de mindketten tudjuk, hogy te nem közéjük tartozol. Nézd, szivi, ennél már aligha gerjeszthetsz be jobban – masszírozta magát.

– Na, jó – túrtam a hajamba zavaromban. Azt hittem, engem az életben nem fog már férfi így sarokba szorítani.

– Le is mórázhatsz, szivi – harapott az ajkába.

– Le mi? – pillantottam rá idegesen.

– Csak azt ne mondd, hogy nem tudod, mit jelent. Le akarsz koccolni, mi? Meggondoltad magad. Ugye nem azt várod, hogy könyörögni fogok?

Felvont szemöldökkel tanácstalanul pislogtam.

– Lemegyek hídba, te tényleg nem érted, mire gondolok.

Láthatóan tényleg meglepődött.

– Ideje tisztába tenni a dolgokat, Mr. Bryton – találtam meg végre a hangom. – Én nem ezért vagyok itt – igazgattam meg magamon a ruhámat. – A nevem Maya Cross, a Cross Globaltól. Az apám…

– Tudom, ki az apád – vágott indulatosan a szavamba, ahogy az arca egy másodperc alatt megkeményedett. – Ahogy azt is, te ki vagy. Hetek óta mást sem hallok, csak a te nevedet, szivi. Amit csinálsz, az már felér egy zaklatással – szűrte ki dühösen az ajka között.

Megigazította a nadrágját, de nem gombolta be. Feltűnően dagadt az alsójában a kicsinek nem nevezhető dákója. Sejtettem, hogy ezzel is engem akar bizonytalanságban tartani. Oldalra nyúlt, kihúzott egy fiókot, kivett belőle egy szál cigit, majd rágyújtott. Mélyen szívta be, majd fújta ki a füstöt.

– Sajnálom, Mr. Bryton – kezdtem, és a magázódással igyekeztem tartani a három lépés távolságot –, de azért kényszerültem ilyen módon a közelébe férkőzni, mert esélyt sem adott, hogy elmondjam, miért keresem.

Felém villantotta a haragos pillantását.

– Az még eszedbe sem jutott, hogy teszek rá, mit akarsz? Egyébként meg ne nézz engem gyökérnek! Nagyon is tudom, mi kell neked. A rahedli dellára fáj a fogad, amit a cégemmel kereshetnél.

– Ne beszéljen velem így! Nem kisemmizni akarom. Mindannyian jól járhatnánk az üzlettel, amit ajánlok magának.

Hangos, gúnyos kacagásban tört ki.

– Mindannyian? – fújtatott. – Ebben a szaros bizniszben engem senki nem vesz figyelembe, mindenki csak a hajdani Gregory Bryton milliárdokat érő cégét akarja megkaparintani. Tudod, mi lett volna mindannyiunknak jó? Ha befejezzük, amit az előbb elkezdtünk – fúrta a tekintetét az enyémbe.

Kezdtem rá komolyan berágni. Összepréselt ajkakkal hallgattam végig, majd mély levegőt vettem.

– Maga a mi világunkban nevetség tárgya – szaladt ki a számon. – Tudja maga, mit talál az ember magáról a neten?

– Nem, szivi, nem tudom, de nem is érdekel – csattant fel.

– Hamarabb szembesültem a farka méretével, mint azzal, hol találom meg.

– Mert a fontosabb infók mindig elöl vannak – röhögött fel.

– Nézze, Mr. Bryton…

– Ne Mr. Brytonozz itt nekem, baromira kicsinál. Nem vagyok az apám – szívott bele újra a cigibe.

– Legalább hallgasson meg! – erősködtem.

– Nem akarod inkább kipróbálni ezt? – nyújtotta felém a sodort cigarettát. – Lazulhatnál kicsit. Jó kis anyag, durván adja az ívet! – kacsintott felém.

– Nem, kösz! Tudja, megérteném magát, ha agyilag zokni lenne, hogy ezeken él, de látszólag van sütnivalója.

– És ezt miből szűrted le? Abból, ahogy a bugyidban matattam? – nevetett ki.

– Nem, abból, hogy jelessel végezte el a közgazdasági egyetemet. Nem tudom, mitől siklott ki az élete, de nem lenne szabad elhanyagolnia a jövőjét.

– Mi vagy te, dilidoki? – fröcsögte ingerülten.

– Nem, nem vagyok az, de ahogy elnézem, magára ráférne egy.

– Már annak idején sem voltam hajlandó agyturkászhoz menni, nem értenek azok semmihez, csak mindenfélét belemagyaráznak a gyerekkori emlékeimbe. Akassz inkább egyenest, kislány. Menj haza, későre jár, nehogy kikapj apucitól, hogy nem értél időben haza.

– Azt hiszi, hogy ismer – léptem felé. – Hát kurvára nem – váltottam a hangnemére és felemeltem a hangomat is. – Nem tudhatja, milyen az, amikor az ember mindent megtenne azért, hogy elismerjék. Bármire hajlandó, hogy bizonyítson.

– Még arra is, hogy egy kétes hírű pasas lakására felmenjen és letolja a nadrágját – bólogatott.

– Én nem toltam le a nadrágomat – tiltakoztam hevesen –, az maga volt.

– Ami azt illeti, szivi, nem siettél leállítani – szórakozott rajtam. – Egyébként is, nem tudom, hogy gondoltad ezt. Álló farokkal egy férfi sem hoz fontos döntéseket – bökött a lába közé.

Határozott mozdulattal mellé léptem. A testében megfeszülő izmokból láttam, hogy megleptem. Felemeltem a gyöngyöző, behűtött sört az asztalról, majd azzal a lendülettel beleöntöttem az egészet az ölébe.

– Elment az eszed? – ugrott ki a fotelból.

– Nos, Mr. Bryton, most, hogy láthatóan lejjebb apadt az érdeklődése, talán már tud érdemben rám figyelni.

Vérben forgott a szeme, mégsem ijedtem meg tőle.

– Nehéz a felfogásod, de akkor most egyértelmű leszek: én nem fogok sem veled, sem az apáddal üzletelni. Húzz el! – adta ki az ukázt.

– Lehet, hogy még nem fogta fel, de a Bryton vállalat nagyon sokat ér a piacon – vágtam bele a mondanivalómba. – Nem hanyagolhatja el! Minden egyes nap veszít az értékéből, amit irányítás nélkül, hánykolódással tölt el. Én nem tudom, mi az oka, hogy fél megfogni azt az átkozott kormánykereket, de itt lenne az ideje.

– Magasról teszek rá, mi lesz azzal a nyavalyás céggel.

– Indulat. Gyűlöli – bólogattam határozottan. – Elvette magától az apját, igaz?

– Fejezd be! – förmedt rám.

– Ez a vállalat az oka, hogy maga és az apja eltávolodtak egymástól – gondolkodtam hangosan.

– Elég! – lépett felém. – Veletek akarta a halála előtt aláírni azt a tetves szerződést – hajolt az arcomba.

– Hát ez a baja velem – suttogtam, és hirtelen mindent megértettem. – Így akar bosszút állni az apján. Csak azért sem váltja valóra az öreg álmait.

– Ne hidd, hogy kiismertél – fenyegetett a mutatóujjával.

– Hát, ami azt illeti, nem egy bonyolult képlet. Be kell ismernem, csalódtam – sóhajtottam fel. – Biztosra vettem, hogy Ian Bryton egy kemény faszagyerek, erre kiderül, hogy egy ijedt, durcás kiskölyök – néztem vele farkasszemet.

Megragadta a vállamat és megszorított.

– Fogd be a szád, mert nem állok jót magamért! – húzott a kijárat felé.

– Nem kell kidobnia. Kitalálok magamtól is – téptem ki mérgemben a karom a kezéből. – Én nem tudom, mit tapasztalt eddig a piac részvevőitől, de mi nem akartuk átverni, vagy áron alul felvásárolni a cégét. Eszem ágában sem volt hasznot húzni a veszteségéből. De most, hogy közelebbről volt alkalmam megismerni, Ian, nem is szívesen kötnék magával üzletet – húztam ki magam.

– Ennél rosszabb szöveget még sosem hallottam. Mind a saját hasznukat akarják. Keselyűk, akik köröznek a préda felett, és ha nem figyelek, cafatokra tépnek. A saját ügyvezetőim hülyének néznek. Azt hiszik, nem értek a táblázatkezeléshez. Hamis számokkal próbálnak befolyásolni. Akkor mit várhatnék azoktól, akik a nyálukat csorgatják, vicsorogva csattogtatják a fogukat, hogy bezsebelhessék a hasznot?

– Ezt tennénk? – vert gyökeret a lábam. Őszinte döbbenettel néztem az igéző zöld szemébe. – Sajnálom. A rámenősségem talán mást sugallt, de isten bizony, nem ez volt a szándékom.

– Mindegy! Amúgy is elkésett! Már aláírtam mással a szerződést – nyitotta ki előttem az ajtót.

Kiült az arcomra a csalódottság. Elkeseredtem, mert azt gondoltam, segítek az apámnak, ehelyett csak elijesztettem a potenciális ügyfelet.

– Pedig biztosra vettem, hogy mi remekül kijönnénk egymással – csúszott ki a számon.

– Egy aláírás erejéig – horkant fel.

– Ó, nem. Nemcsak simán felvásárolni akartuk a cégét, hanem hosszú távú együttműködésre törekedtünk. Az apja is ezért választott minket. Mindent ő irányíthatott volna. Magának pedig lehetősége lett volna beletanulni a szakmába. Ez lett volna az ajánlat. Nem engedtük volna el a kezét. Nem lett volna érdekünk a bukása, mert az nekünk is anyagi veszteség. De már késő – törtem le teljesen.

– Sajnálom a történteket. Remélem, egyszer majd megérti – sóhajtott fel.

– Isten vele, Mr. Bryton – fordítottam neki hátat, és leszaladtam az utcára.

Elszúrtam.

Előhalásztam a telefonom, és hívtam egy taxit. Felnéztem Ian Bryton lakásának ablakához. Ott állt és engem bámult. Nem tudtam, mi járhat a fejében. Mikor beugrottam a taxiba, azzal vigasztaltam magam, hogy soha többé nem fogok találkozni vele. Az egyik felem örült ennek, a másik már kevésbé. Túlságosan felkavart. Az arcom a kezembe temettem, mert magam hibáztattam, amiért elvesztettük ezt a fontos projektet. Ha az apám megtudja, hogy mindez az én hibám… Bele sem mertem gondolni.

{1} Lexie és Alex történetét a szerző Eltitkolt múlt című könyvében olvashatod el.