A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Holly Miller: The Sight of You, 2020

First published in Great Britain in 2020
by Hodder & Stoughton An Hachette UK company

Copyright © Holly Miller 2020

The right of Holly Miller to be identified
as the Author of the Work has been asserted by her
in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

Hungarian translation © Abrudán Katalin

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Cover Illustration © 3 Days March 2019

Cover Design by Natalie Chen

A borítót az eredeti alapján készítette: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-6067-45-6

prológus

1

Callie

Joel, borzasztóan sajnálom! Hihetetlen, hogy így találkoztunk… Miért is szálltam fel a vonatra? Meg kellett volna várnom a következőt. A végén úgyis mindegy volt, mert rossz helyen szálltam le, és lekéstük az esküvőt.

Azért, mert egész úton London felé csak rád tudtam gondolni, és hogy vajon mi lehet a papíron, amit a kezembe nyomtál. Amikor meg végre kihajtogattam, olyan sokáig bámultam rá, hogy mire újra felnéztem, már elhagytuk Blackfriarst.

Tengersok mindent akartam – kellett volna – elmondani neked. De az agyam teljesen lefagyott, amikor megláttalak. Talán féltem, hogy túl sokat mondanék.

De mi van, ha ezzel a mai találkozással kész, Joel? Ha ma láttalak és hallottalak életemben utoljára?

Az idő szalad, és én tudom, hogy mi jön.

Bárcsak maradtam volna! Akár csak néhány percet is! Kérlek, bocsáss meg!

első rész

2

Joel

Hajnal egy óra van, és meztelen felsőtesttel állok a nappali ablakában. Az eget a csillagok apró hólyagjai pöttyözik, a Hold egy nagy üveggolyó.

Steve, a szomszédom, már bármelyik pillanatban kiléphet a fölöttem lévő lakásból. A kocsijához megy majd a babaülésben eszeveszetten tekergő, síró babával. Steve rendszeresen autókázik Poppyval az éjszaka kellős közepén. Megpróbálja visszaaltatni a kerekek surrogásával és a háziállathangokkal megspékelt zenével.

És már hallom is álomtól terhes lépteit a lépcsőn, és Poppy nyűgös kesergését. Aztán jön Steve klasszikus kínlódása a bejárati ajtó szeszélyes zárjával. Nézem, ahogy közelít a kocsijához, kulcsával rákattint, habozik. Zavarodottan néz, érzi, hogy valami nincs rendben. De az agya még mindig dolgozik, hogy felfogja.

Végre megérti, amit lát. Elkáromkodja magát, a fejéhez kap. Két hitetlenkedő ugrással a kocsinál terem. Bocs, Steve, de mind a négy gumival ez történt. Valaki leeresztette őket. Ma éjjel nem mész sehová!

Steve egy pillanatig szoborrá dermedve áll az utcai lámpa rideg, laboratóriumi fényében. Aztán valami arra készteti, hogy egyenesen az ablakomra bámuljon.

Megőrzöm a nyugalmam. Ha nem mozdulok, akkor gyakorlatilag lehetetlen, hogy meglásson. A szalagfüggöny behúzva, a lakás néma és sötét, mint egy alvó hüllő. Steve-nek fogalma sem lehet róla, hogy a szalagok rései között kilesve nézem. Hogy minden egyes mozdulatát figyelem.

Tekintetünk egy pillanatra egybeforr, aztán Steve másfelé néz, megrázza a fejét, Poppy pedig jól időzített visítással jutalmazza a néma utcát.

A szemközti ház ablakában fény gyullad, végighasít az utca sötétjében, csak úgy árad belőle az ingerültség.

– Gyere, kishaver! – mondja Poppynak Steve, majd bocsánatkérőn int az ablak felé, és megfordul, hogy visszatérjen a házba.

Hallom, ahogy felkapaszkodnak a lépcsőn. Poppy közben elszántan bömböl. Steve megszokta, hogy a leglehetetlenebb órákban is fenn van, de Hayley-nek muszáj aludnia. Nemrég tért vissza a szülési szabadságról a rangos londoni ügyvédi irodában végzett munkájához, ami azt jelenti, hogy nem szundíthat el csak úgy az értekezleteken.

No de mindegy. A ma éjjeli feladatot sikerrel teljesítettem. Kihúzom a noteszemben, aztán leülök a kanapéra, de előbb elfordítom a szalagfüggöny csíkjait, hogy lássam a csillagokat.

Töltök magamnak jutalmul egy korty whiskyt. Különleges alkalmakkor mindig ezt teszem. Aztán csinálok belőle egy dupla whiskyt, és gyorsan felhajtom.

Húsz perc múlva az álomba zuhanás határán állok. Csakhogy nekem konkrétan egy bizonyos alvásfajtára van szükségem, és ma éjjel mindent megtettem azért, hogy el is érjem.

– Ez a meleg borzalmas! – mondja nyolcvan körüli szomszédom, Iris, amikor pár órával később megjelenek nála, hogy sétálni vigyem Rufust, aranybarna labradorját.

Még nyolc óra sincs, és így talán érthető, hogy agyam képtelen felfogni, kire gondolhat. Talán a szomszédjáról, Billről beszél, aki majdnem minden reggel megjelenik nála valami apró pletykamorzsával vagy egy fura szórólappal. Esetleg a postásról, aki épp most intett ide vígan, ahogy meglátott minket a nappali ablakában.

A postás! A postások vagy mindig bárgyún bolondoznak, vagy komorak, mint a bűn. Középút nincs.

– Rufus a konyha kövén aludt, hogy hűtse magát.

Hát persze! Az időjárásra gondol! Ez mostanában a normálisnál sokkal gyakrabban fordul elő velem. Még a legegyszerűbb beszélgetéshez is túl kimerült vagyok egy nálam kétszer idősebb emberrel. – Remek ötlet! – mosolygok a nénire. – Meglehet, magam is kipróbálom.

Iris jelentőségteljes pillantást lövell felém.

– Az aztán nem fogja csábossá tenni a hölgyek szemében! Nem igaz?

Ahh! A Hölgyek! De vajon kikről is beszélünk? Úgy tűnik, Iris mély meggyőződése, hogy valahol hosszú, tömött sorokban várják, mikor jöhetnek végre össze egy magamfajta pasassal.

– Mit gondol? Kibírja? – kérdi Iris, és Rufusra mutat. – Ezt a nagy hőséget odakinn.

Valamikor állatorvos voltam. De már nem vagyok az. Az a gyanúm, hogy Irist megnyugtatja valamikori szakmai hitelem.

– Ma valamivel hűvösebb van – nyugtatom meg. De igaza van, az utóbbi időben nagy forróság volt, ahhoz képest, hogy szeptember elején járunk. – Majd lemegyünk a csónakázótóhoz, pancsolunk egy kicsit.

Iris elmosolyodik.

– Maga is?

Megrázom a fejemet.

– Szeméremsértő cselekedeteimet szívesebben követem el az éj leple alatt. Úgy sokkal izgalmasabb.

Iris felderül, mintha béna kis vicceim lennének a nap fénypontjai.

– Milyen szerencsénk is van magával, ugye, Rufus?

Valljuk be, Iris se semmi! Gyümölcsformájú, nagy fülönfüggőket hord, és prémium előfizetése van a Spotifyra.

Lehajolok, hogy felcsatoljam Rufus pórázát, a kutya meg lassan feltápászkodik.

– Egy kicsit még mindig túlsúlyos ez az eb, Iris. Ez nem segít, hogy jobban tűrje a hőséget. Hogy áll az étrendjével?

Iris vállat von.

– Már ötven lépésről megszimatolja a sajtot! Erre most mit mondjak?

Felsóhajtok. Lassan nyolc éve prédikálok Irisnek Rufus táplálkozásáról. – Miben egyeztünk meg? Én megsétáltatom, maga meg gondoskodik a többiről.

– Tudom, tudom. – Azzal Iris elkezd minket kifelé terelgetni a botjával a nappaliból. – Képtelen vagyok neki ellenállni, amikor úgy néz rám!

Mire a parkba érek, már három kutya jön a nyomomban. (Rufuson kívül még két másik kutyát is sétáltatok. Volt ügyfeleké, akik már nem mozognak könnyen. És van még egy negyedik is. Egy dán dog, bizonyos Bruno. De társaságban teljesen hibbant, és elképesztően erős. Úgyhogy vele sötétedés után járok.)

Noha így reggel frissebb a levegő, megtartom Irisnek tett ígéretem, és lemegyünk a csónakázótóhoz. A pórázokat lecsatolom, és határozottan jobb kedvre derülök, ahogy elnézem a vízbe csobbanó kutyákat.

Nagy levegőt veszek. Megpróbálom újra meggyőzni magam, hogy éjszakai tettem teljesen helyénvaló volt.

Muszáj, hogy az legyen! Mert hát arról van szó, hogy amióta az eszemet tudom, prófétai álmokat látok. Azt a fajta kristálytiszta, valósághű álmot, ami felriasztja az embert, és napokkal, hetekkel, évekkel előre megmutatja, hogy mi fog történni. És mindig csak azokról álmodom, akiket nagyon szeretek.

Az álmok nagyjából hetente jönnek, a jó, a rossz és a semleges események aránya nagyjából egyenlő. De én a sötét előérzetektől félek a legjobban, a balesetektől, a betegségektől, a balszerencsétől. Ezért van az, hogy állandóan feszült vagyok, folytonos riadókészültségben állok. Azon jár az eszem, hogy mikor kell legközelebb megint beleavatkoznom a sors folyásába, rohanni, és felborítani valaki terveit.

Vagy, ami még annál is rosszabb, életet menteni.

Követem a tavat elhagyó kutyákat, közben rámosolygok egy kis kutyasétáltató csapatra, de közben nagy ívben elkerülöm őket. Szinte minden reggel összegyűlnek a hídnál, és hívogatóan intenek, ha elkövetem a hibát, hogy valamelyiküknek egyenesen a szemébe nézek. Azóta tartom a távolságot, amióta elkezdtek jó tanácsokat osztogatni a pihentető alvással kapcsolatban. Sorra vették a házi patika lehetőségeit, a terápiát, a tablettákat, a napirendet. (Valami jó kifogással megléptem. Azóta se mentem a közelükbe.)

Az egész egy kicsit szíven ütött. Mert az álomtalan, mély alvás kergetése közben minden létező módszert kipróbáltam már. Étrendváltoztatást, meditációt, pozitív megerősítéseket. Levendulacseppeket, fehér zajt. Tejes italokat. Altatókat, a maguk mellékhatásaival, illóolajokat. Olyan kegyetlen edzést, hogy hánynom kellett. Húszas éveimben időnként vad ivászatba kezdtem, mert volt egy olyan téveszmém, hogy ezzel megváltoztathatom az alvásciklusokat. De az éveken át tartó kísérletezés bebizonyította, hogy az én alvásciklusaim meg se moccannak. És csinálhatok bármit, ezen semmi sem változtat.

Mindazonáltal, egyszerű matematikai alapon az ember azt gondolja, kevesebb alvás kevesebb álmot is jelent. Úgyhogy manapság mindennap hajnalig fennmaradok. Ebben segít számtalan, a képernyő előtt töltött óra és a kőkemény koffeinfogyasztás. Aztán megengedek magamnak egy rövid kis pihenőt. Rászoktattam az agyamat, hogy számítson rá, néhány órán belül fel kell riadnia az alvásból.

Ez a magyarázata annak, hogy most sürgősen kávéra van szükségem. Füttyentek a kutyáknak, és megindulok visszafelé a folyóparton. A tőlem jobbra húzódó főúton sebességbe kapcsol az igazi élet. Reggeli csúcsforgalom, kerékpárosok, gyalogosan munkába sietők, teherautók. Disszonáns zenekar, amely éppen most hangol a megszokott hétköznapi reggelre.

És ettől furcsa nosztalgia kap el a normális élet után. De jelenleg nem sok hely jut az elmémben egy jól fizető munkának, barátságnak vagy akár az egészséges életnek. Az állandó aggodalom és alváshiány folyton kiüt, megzavar, idegessé tesz.

Ha másért nem, akkor csak azért, hogy az egész ne temessen maga alá, kidolgoztam néhány lazán betartott szabályt: napi testedzés, lehetőleg csak kevés ital, a szerelemtől távol tartom magam.

Egész életemben csak két embernek vallottam be az igazat. És a második alkalommal megfogadtam, hogy soha többé. Ezért nem mondhatom el Steve-nek sem, hogy múlt éjjel a Poppyval kapcsolatos borzalmas előérzeteimre alapozva cselekedtem. Poppy a keresztlányom, akit úgy szeretek, mint az unokahúgaimat. Az egész jelenetet tisztán láttam. A kimerült Steve, a gyerekülésben hátul ülő Poppyval, elfelejt fékezni a kereszteződésben. Láttam, hogy a kocsija közel ötven kilométeres sebességgel nekivágódik egy lámpaoszlopnak. A baleset következményeként a babát úgy kell kivágni a kocsiból.

Úgyhogy megtettem a megfelelő intézkedéseket. Ami aztán megérdemelte azt a dupla whiskyt, még akkor is, ha ez dicsekvésnek tűnik.

Újra pórázra fogom a kutyákat, és megindulunk hazafelé. Egy darabig egészen biztosan kerülnöm kell Steve-et. Minél tovább húzom meg magam, annál kevésbé valószínű, hogy összefüggésbe hozza velem az éjszaka történteket.

Ha letettem a kutyákat, keresek egy kávézót, ahol lapíthatok egy darabig. Valami olyan helyet, ahol névtelenül, észrevétlenül, csendben elkávézhatok egy sarokban.

3

Callie

– Csak azt ne mondd, hogy ez még sosem történt meg veled!

Zárás után vagyunk a kávézóban, és az asztalokat törölgetjük Dottal, miközben a fizetés nélkül távozó vendégen spekulálunk. A napnak ezt a részét szeretem a legjobban. Kieresztünk, mesélünk egymásnak, és csillogóra súroljuk a helyiséget. A kirakaton túl, a kora szeptemberi levegő finom és langyos, mint a napsütötte őszibarackhéj.

– Talán csak jó szándékú tévedés volt – mondom.

– Ugyan már! Mennyi ideje is dolgozol itt? – túr bele Dot erősen szőkített hajába.

– Tizennyolc hónapja.

Ahányszor kimondom, annál hihetetlenebbnek tűnik.

– És tizennyolc hónap alatt még senki sem lépett meg tőled? – Dot hitetlenkedve csóválja a fejét. – Biztosan az arcod teszi.

– Szerintem csak elfelejtette. Gondolom, Murphy elterelte a figyelmét.

Murphy a kutyám. Egy fekete-barna foltos korcs. Vagyis hát enyémféle… Mindenesetre álomélete van. Egy kávéház bennlakó kutyája, és vége-hossza nincs a kényeztetésnek. A vendégek nagy hűhót csapnak körülötte, egyfolytában tilos falatkákkal kényeztetik.

– A pasas kizárólag a pénztárcáját felejtette el. Elővenni – horkant fel Dot.

Eddig még sosem láttam. Az is igaz, hogy a mai vendégek között csak kevés volt, akire korábbról emlékeztem. A domb tetején álló, rivális kávéház rendszerint felszippantja Eversford ingázó dolgozóit. Eversford egy kicsi vásárváros. Egész életemben itt éltem. Ám ma reggel a másik kávézó váratlanul bezárt, és amint kinyitottunk, a törzsvendégei néma sorokban kezdtek áramlani hozzánk. Csupa hajszálcsíkos öltöny, arcszesz és vakítóra suvickolt cipő.

De ez a vendég más volt. Sőt, kicsit zavarba ejtő is bevallanom, hogy mennyire feltűnt nekem. Kizárt, hogy valami iroda felé tartott volna, fekete haja miatt hihetetlenül csábító volt, ráadásul szinte roskadozott a kimerültségtől, mint akinek nehéz éjszakája volt. Első ránézésre szórakozottnak tűnt, amikor odamentem, hogy felvegyem a rendelést, de amikor végre rám nézett, a tekintete teljesen fogva tartott.

Néhány szót váltottunk csak, de arra emlékszem, hogy mielőtt fizetés nélkül távozott – és miközben elszántan jegyzetelt egy noteszbe –, egyfajta néma szövetséget kötött Murphyvel.

– Talán író. Notesz volt nála.

– Na persze! Az éhező művész. Jellemző, hogy egyből romantikába bújtatod a lopást! – száll vitába Dot.

– Igen, de ha rajtad múlna, akkor már nálunk is kinn lenne egy tábla, mint a benzinkutaknál. Amennyiben nem áll módjában fizetni…

– Látod, ez kitűnő ötlet!

– Nem javaslatnak szántam.

– Lehet, legközelebb leterítem egy jó kis köríves rúgással.

Nem kétlem, hogy remekül sikerülne is neki. Dot ugyanis nemrégiben irigylésre méltó elszántsággal kick-box órákra kezdett járni. Állandóan új dolgokba fog, és úgy száguld végig az életen, mint valami ketrecből szabadult vad.

Vele ellentétben én, szerinte, visszahúzódtam a világtól, elbújtam a sarokba, és éles fényben már csak hunyorgok. Meglehet, igaza van.

– Vendég ellen tilos bevetni a harcművészetet – figyelmeztetem. – Kávéházi szabályzat.

– Különben is. Legközelebbi alkalom nem lesz. Megjegyeztem a képét. Ha meglátom a városban, követelni fogom tőle azt a tízest.

– Hiszen csak egy kávét ivott!

– Mondjuk, hogy ez a fizetés nélküli fogyasztási adó – von vállat Dot.

Elmosolyodom, aztán Dot mellett ellépve bemegyek a hátsó irodába, hogy kinyomtassam a holnapi rendelést. De alig egy perc múlva meghallom Dot hangját:

– Zárva vagyunk! Jöjjön vissza holnap!

Kidugom a fejem az irodaajtón, és rögtön felismerem az ajtóban álló alakot. És úgy tűnik, hogy Murphy is. Várakozón szimatolja a zsanért, és csóválja a farkát.

– Ő az – mondom, és a gyomrom kis bukfencet vet. Magas, vékony, szürke póló, sötét farmer. A bőre alapján a nyarat a szabadban tölthette.

– A pasi, aki elfelejtett fizetni.

– Ó!

– Ennyit a kitűnő emberismeretedről, Sherlock!

Dot pöfögve kinyitja a tolózárat, majd elfordítja a másik kulcsot is, és hajszálnyira megnyitja az ajtót. Azt nem hallom, hogy a férfi mit mond, de gondolom, fizetni jött, mert Dot kiakasztja a biztonsági láncot, és beengedi. Murphy nagy farkcsóválva, táncoló léptekkel elhátrál az útjából.

– Fizetés nélkül mentem el az előbb – mondja kissé nyersen, mégis lefegyverző megbánással. – Egyáltalán nem volt szándékos. Tessék.

És egy húszast ad Dotnak, aztán a hajába túr, majd felém néz. Nagy szeme olyan fekete, mint az ázott föld.

– Hozom a visszajárót – mondom.

– Nem, nem! Tartsa csak meg! Köszönöm. És elnézést kérek.

– Akkor legalább vigyen valamit magával. Még egy kávét? Tortát? Köszönetképpen, a becsületességéért. – Mindentől eltekintve van valami a viselkedésében, ami szinte könyörög a kedves bánásmódért.

Van még egy kis megmaradt drømmekage a pulton. Könnyű dán sütemény, a tetején kókuszgrillázs. A neve körülbelül annyit tesz, hogy álomtorta. Bedobozolok belőle egy nagy szeletet, és átnyújtom.

A férfi egy pillanatra elgondolkodik, bizonytalanul dörzsölgeti borostás állát. Aztán átveszi a dobozt, és ujja hegye hozzáér az enyémhez.

– Kösz – biccent, aztán kimegy, és helyébe bársonyos, langyos esti levegő áramlik be az utcáról.

– Nahát! – mondja Dot. – Micsoda szűkszavú pasi!

– Azt hiszem, megdöbbentettem a tortával.

– Ja! De mire volt az jó egyáltalán? – Még egy kávét? – kántálja. – Egy szelet drømmekagét?

Alig állom meg, hogy el ne piruljak.

– De legalább visszajött és fizetett. Ami bizonyíték rá, hogy milyen rettenetesen cinikus vagy.

– Aligha. Azzal a hatalmas drømmekageszelettel majdnem odalett a hasznod.

– Nem az a lényeg.

Dot felvonja tetoválással formázott szemöldökét.

– A főnök nem biztos, hogy egyetért. Vagyis a könyvelője.

– Ez nem igaz. Ben azt mondaná, hogy próbálj meg jobban hinni az emberiségben. Érted? Hogy adj esélyt az embereknek.

– Na és te mit fogsz csinálni ma este? – Dot szemében mosoly villan, ahogy elmegy mellettem és belép az irodába a kardigánjáért. – Jótékonysági céllal az utcán alszol? Felállítasz egy ideiglenes leveskonyhát?

– Jaj, de vicces! Talán benézek Benhez egy kicsit. Lássam, hogy van.

Dot nem szól. Tudom, hogy úgy gondolja, túlságosan is sokat aggódom Ben miatt. Hogy túlságosan is elmerülök az emlékeimben.

– És te?

– Vízisízni megyek – jelenik meg Dot, feje búbjára tolt napszemüvegben.

Erre csak mosolyogni lehet. Hát persze! Mi mást is csinálna?

– Eljöhetnél.

– Nem. Én természettől fogva ügyetlen vagyok.

– Na és? A víz puha.

– Nem. Jobb lesz, ha…

– Tudod, hogy erről mi a véleményem, Cal! – vág a szavamba Dot egy jelentőségteljes pillantással.

– Tudom.

– Regisztráltál már a Tinderen?

– Nem. – És kérlek, ne nyaggass, gondolom magamban.

– Vagy majd én összehozlak valakivel…

– Tudom. – Dot mindenre képes. – Érezd jól magad!

– Én is szívesen mondanám ugyanezt neked, de… – szeretettel rám kacsint. – Viszlát holnap! – És leheletfinom Gucci Bloom-felhőt hagyva maga után, eltűnik.

Én meg egyesével lekapcsolom a lámpákat, és végül, szokás szerint még utoljára leülök az egyik ablak melletti helyre, és beszívom a kenyér és a kávé lassan halványuló illatát. Szinte reflexszerűen előhúzom a zsebemből a telefont, Grace számára koppintok, és elindítom a hívást.

Nem! Ez nem mehet így tovább! Hagyd abba!

Megszakítom a hívást, és lezárom a telefont. Grace hívása régi szokás, amelyet az utóbbi időben próbálok megtörni, de amint megjelenik a neve a képernyőn, máris jobb kedvre derülök, mint mikor az ember meglátja a szürke felhőkön áttörő napsugarat.

Tekintetem merengőn az ablakon túlra vándorol, és váratlanul a noteszes vendég figyelmes, fekete szemével találkozom. Felrezzenek, rámosolygok, de túl késő, a férfi lesüti a szemét, és gyors léptekkel maga is árnnyá válik az est szelíd, szürke fényében.

A tortásdoboz már nincs nála. Vagy máris megette a süteményt, vagy kidobta az egészet az első útjába akadó kukába.

4

Joel

Hajnal kettőkor felriadok. Óvatosan, nehogy felébresszem, felkelek az ágyból, és előveszem a noteszt.

A múlt heti hőség sokat enyhült, és a lakás most kissé hűvös. Felhúzok egy kapucnis felsőt meg egy melegítőalsót, és kimegyek a konyhába.

A reggelizőpulthoz ülök, és mindent leírok.

Doug, az öcsém egészen fel lesz villanyozva. Azt álmodtam, hogy a kislánya, Bella tízévesen sportösztöndíjat kap a közeli magániskolába. Addigra már sikeres úszó lesz. Megyei szinten versenyez, minden hétvégén marékszámra nyeri az érmeket. Milyen az élet! Dougot gyerekkorában kitiltották az uszodából, mert túl hatalmas fejesekkel zúgott be a medencébe, és folyton beintett az úszómestereknek.

Bella most még hároméves sincs. Doug szerint azonban sosem lehet elég korán kezdeni. A négyéves Buddy már teniszórákra jár, Doug meg rendszeresen nézi a Britain’s Got Talent adásait, hogy ötleteket szerezzen a sztárneveléshez.

Ugyanakkor, lám, az álom szerint mindez be fog jönni neki. Háromszor vastagon aláhúzott emlékeztetőt írok magamnak, hogy amint lehet, megemlítsek Dougnak néhány közeli uszodát.

– Joel?

Melissa az ajtóban áll, mozdulatlanul figyel, mint valami kém.

– Rosszat álmodtál?

Megrázom a fejem, jó álom volt, mondom neki.

Melissa az én pólómat viseli, és valószínűleg haza is ebben fog menni. Szerinte az ilyesmi aranyos dolog. Pedig én jobban örülnék, ha nem kellene folyton leltároznom a ruhatáramat.

Melissa most már belép a konyhába, és könnyedén felszökken egy bárszékre. Csupasz lábát keresztbeveti, és beletúr hosszú, barnásszőke hajába.

– Rólam álmodtál? – És szégyenlősen, ugyanakkor kacéran rám kacsint.

Az teljesen lehetetlen lenne, akarom mondani, de mégsem mondom. Melissa semmit sem tud az álmaimról, és ezen nem is akarok változtatni.

Lassan már három éve, hogy nagyjából úgy havonta találkozunk, de két találkozás között szinte nem is beszélünk. Steve meg szokott állítani minket egy kis beszélgetésre. Ezt gyakrabban teszi, mint én jónak látom, mert azt hiszi, érdemes lesz jobban megismerni a lányt. Ezt még Melissa is mulatságosnak találja, és csak hogy bosszantson, ő is kezdeményez néha egy kis csevejt az előtérben.

A faliórára nézek. Elnyomok egy ásítást.

– Késő éjjel van. Le kellene feküdnöd.

– Á! – Bágyatagon ásít egyet, szórakozottan piszkálni kezdi a körmét. – Most már ébren vagyok. Ezzel az erővel fenn is maradhatok veled.

– Mikor kezdesz?

Melissa egy afrikai bányászcég londoni fiókjánál dolgozik, a médiakapcsolatok kezelője. Nem ritka, hogy már reggel hatkor dolgozni kezd.

– Túlságosan is korán – mondja kelletlen képpel. – Szerintem beteget jelentek.

Azt terveztem, hogy a napot kutyasétáltatással kezdem a barátommal, Kierannel, aztán megreggelizem a kávézóban. A múlt heti nemfizetős fiaskó óta többször is jártam ott.

Bevallom, eleinte egyfajta erkölcsi kötelességnek éreztem, hogy menjek. Most viszont már a ház kutyája és a remek kávé vonz. Plusz a kedves fogadtatás, holott legelső alkalommal messze nem bizonyultam példás vendégnek.

– Az az igazság, hogy… dolgom van. – A gyomrom összeszorul a bűntudattól, ahogy kiejtem a szavakat.

– Bájos! – mondja Melissa félrebillentett fejjel. – Nem is értem, hogy lehet, hogy még mindig szingli vagy.

– Te is szingli vagy – mutatok rá, mint mindig, amikor eljön hozzám.

– Ja! De én tudatosan vagyok az.

Ez Melissa elmélete. Hogy valójában kétségbeesetten vágyom egy kapcsolatra, majd meghalok, hogy valakinek a barátja lehessek. Megismerkedésünkkor már öt éve voltam szingli, és Melissa ezt olyan élvezettel emlegeti, mint amilyen élvezettel a macska játszik az egérrel. Néha például megszid, hogy túlságosan ráakaszkodom, amikor egy hónapnyi teljes hallgatás után küldök neki egy üzenetet, hogy eljönne-e velem vacsorázni.

Pedig nincs igaza. Rögtön az elején nyíltan megkérdeztem, hogy nem bánja-e, ha csak alkalmi kapcsolatban maradunk. Elnevette magát, és azt mondta, rendben van. Azt is mondta, hogy beképzelt vagyok.

– Tudd meg, egyszer még beleolvasok abba a noteszba, amíg alszol, meglesem, hogy pontosan miket irkálsz össze.

Egy félmosollyal elfordulok, mert nincs igazán ötletem, hogy erre mit mondjak.

– Szerinted eladható az újságoknak?

Még az is lehet. A noteszben minden benne van. Huszonnyolc éve minden héten álmodom, és huszonkét éve mindent leírok.

Leírom, mert meglehet, hogy cselekednem kell. De az is előfordul, hogy kénytelen vagyok végignézni egy rossz álom teljesülését. Ha nem nagyon súlyosak, vagy ha nem tudom, miként léphetnék közbe, akkor hagyom, hogy beteljesüljenek. Igaz, az én beállítottságommal egyik megoldás sem ideális.

Ez van. A boldogabb álmok viszont úgy ragyognak a rosszak között, mint a gyémánt a homokban. Előléptetések, terhességek, a szerencse váratlan kis fordulatai. És vannak az unalmasak, az élet mindennapi rutineseményeiről. Hajvágás, bevásárlás, házimunka, házi feladat. Előfordul, hogy megálmodom, mit fog vacsorázni Doug. (Pacalt! Létezik ez?!) Képes vagyok meglátni, hogy apám megnyeri-e a helyi tollasbajnokságot, vagy hogy az unokahúgom otthon felejti-e a tornacuccát.

Az adott dátum mindig elevenen él az emlékezetemben, függetlenül attól, hogy mikor ébredek. Úgy megragad a fejemben, mint a saját születésnapom, vagy hogy milyen napra fog esni a karácsony.

Mindent megjegyzek, az ártalmatlan dolgokat is. És mindent fel is írok a noteszba. Arra az esetre, ha valamiféle sémát, támpontot látnék. Mert nem engedhetem meg magamnak, hogy ne vegyem észre.

A konyhapulton heverő noteszra nézek. Felkészülök, ha esetleg Melissa fel akarná kapni. Ezt azonnal észreveszi, bűbájosan rám mosolyog, és közli, hogy nyugi.

– Kérsz egy kávét? – kérdezem, remélve, hogy ezzel eltüntetem a gúnyos csillogást a szeméből. Ezzel együtt is érzek egy pici megbánást. Minden hősködése ellenére is biztos vagyok benne, hogy nem bánná, ha legalább egyszer végigalhatná nálam a nyolc óráját, mint minden más rendes ember.

– Tudod, amennyi pénzed van, igazán megengedhetnél magadnak egy rendes kávéfőzőt. Ma már senki sem iszik instant kávét.

Erre teljesen váratlanul felbukkan előttem a kávézó képe. Ahogy Callie leteszi elém a csészét, és ahogy az ablak melletti asztaltól rálátok a macskaköves utcára. Enyhén meg is riaszt a kép, gyorsan elhessegetem, és belekanalazom az instant kávét a bögrékbe.

– Mennyi pénzem van?

– Tetszik, hogy úgy teszel, mintha szegény lennél. Állatorvos voltál, most meg nem dolgozol.

Ez csak részben igaz. Tény, van valamennyi félretett pénzem. De csak azért, mert rájöttem, egy hajszálon múlik, hogy állásban tudok-e maradni. De ez a tartalék nem fog örökké tartani.

– Cukrot? – kérdezem, csak hogy másról beszéljünk.

– Én anélkül is elég édes vagyok.

– Erről lehet vitatkozni.

– Szóval? – ereszti el ezt Melissa a füle mellett.

– Szóval, mit?

– Szóval veszel egy rendes kávéfőzőt?

– Arra a havi egy alkalomra, amikor eljössz hozzám? – fordulok szembe vele karba tett kézzel.

– Hát, tudod, ha egy kicsit is rendesebben bánnál velem, még talán esélyed is lenne rá, hogy kialakuljon köztünk valami – kacsint rám Melissa.

– Marad az instant – kacsintok vissza, ahogy a kiskanalat a bögrém széléhez kocogtatom.

Az első jósálmot hétéves koromban láttam, amikor Luke unokatestvéremmel olyan szoros barátságban voltam, amennyire az ebben az életkorban csak lehet. Mindössze három nap volt köztünk, és minden szabad percünket együtt töltöttük. Számítógépes játékok, biciklizés, kószálás a kutyákkal.

Egyik éjjel azt álmodtam, hogy Luke iskolába menet a szokásos rövidítéssel átvágott a mezőn, a semmiből felbukkant előtte egy fekete kutya, és megtámadta. Hajnal háromkor arra riadtam, hogy álmomban a kutya ráakaszkodott Luke arcára. És az agyamban migrénszerű erővel dübörgött az időpont, amikor ez meg fog történni.

Mindössze néhány órám volt, hogy megakadályozzam.

Érintetlenül hagyott reggelim fölött az egészet elmeséltem anyának, és könyörögtem, hogy hívja fel apa testvérét, Luke anyját. Anyám csöndesen ellenállt, csak úgy áradt belőle a nyugalom, és biztosított róla, hogy ez csak egy nagyon rossz álom volt, és megígérte, hogy Luke ott fog várni rám reggel az iskolában, teljesen épen, egészségesen.

Csakhogy Luke nem várt rám az iskolában épen, egészségesen. Úgyhogy elfutottam hozzájuk, és épp eleget hallottam ahhoz, hogy a torkomban érezzem a vér ízét. Egy számomra ismeretlen férfi nyitott ajtót. Kórházban van – mondta mogorván. – Ma reggel megtámadta egy kutya a mezőn.

Anyám délután felhívta telefonon a nagynénémet, és megtudtuk a részleteket is. Az iskolába tartó Luke-ra egy fekete kutya támadt rá. Több plasztikai műtétre is szükség volt az arcán, a bal karján és a torkán. Szerencséje volt, hogy életben maradt.

Miután letette a telefont, bementünk együtt a nappaliba, ahol egy darabig némán ültünk a kanapén. Apa még nem ért haza. Még most is érzem a csirkeleves illatát, amit aznap főzött. Hallom a testvéreim furán megnyugtató civakodását az emeletről.

– Véletlen egybeesés volt az egész, Joel – hajtogatta anya. (Így utólag felmerül, hogy talán saját magát is megpróbálta meggyőzni.) – Tudod, mit jelent az, ugye? Két dolog véletlenül összevág.

Anya akkoriban apa könyvelőirodájában dolgozott. Ugyanúgy kereste meg a kenyerét, mint apa, logikával, száraz tények vizsgálatával. És a száraz tény az volt, hogy az embereknek nincsenek látnoki képességeik.

– De én tudtam, hogy meg fog történni – zokogtam vigasztalhatatlanul. – És megakadályozhattam volna.

– Tudom, hogy úgy tűnik, Joel – suttogta anyám. – De akkor is csak véletlen volt. Erre emlékezz mindig!

És senkinek sem beszéltünk a dologról. Apa elutasított volna azzal, hogy csak képzelgek, a testvéreim meg túl kicsik voltak ahhoz, hogy megértsék vagy hogy egyáltalán törődjenek vele. – Maradjon csak köztünk – mondta anya. És úgy lett.

A családban a mai napig nem tudja senki az igazságot. Azt hiszik, hogy túl szorongó vagy paranoiás vagyok. Hogy zavarodott, irracionális figyelmeztetéseimet és mániákus közbelépéseimet az anyánk halála fölötti, soha fel nem dolgozott gyász okozza. Doug úgy véli, gyógyszert kellene szednem rá, mert Doug szerint mindenre van valamilyen tabletta. (Kiábrándító leszek: nincs.)

Vajon a húgom, Tamsin gyanítja-e, hogy ennél azért többről van szó? Meglehet. De szándékosan homályban tartom a részleteket, ő pedig nem kérdezősködik.

Nem mondhatom, hogy soha nem éreztem a kísértést, hogy egyszer mindent elmondjak nekik. Ám ha ilyen késztetést érzek, akkor elég, ha visszaemlékszem arra az egy alkalomra, amikor elég naiv voltam ahhoz, hogy szakemberhez forduljak. A szeméből sugárzó nevetés és gúnyos félmosolyra húzott szája pontosan elég volt, hogy megfogadjam, soha többé nem avatok senkit a bizalmamba.