A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Richer Than Sin (Sin Trilogy #1), 2018

Fordította

GOITEIN VERONIKA

Copyright © 2018. Richer Than Sin by Meghan March.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy és hatalom (Vágy-trilógia 1.), 2017

Vágy és kétség (Vágy-trilógia 2.), 2017

Vágy és szerelem (Vágy-trilógia 3.), 2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Téged akarlak (Mr. Mount bűnös élete 1.), 2018

Rád vágyom (Mr. Mount bűnös élete 2.), 2019

Tiéd vagyok (Mr. Mount bűnös élete 3.), 2019

Vad kísértés (Kísértés 1.), 2019

Gyönyörű kísértés (Kísértés 2.), 2019

Utolsó kísértés (Kísértés 3.), 2020

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-73-9

ELŐSZÓ

LINCOLN

– Tiltakozom!

Az egész gyülekezet megfordult, és bámultak, ahogy kivágtam a kétszárnyú ajtót.

Elmosódottan láttam őket, bizonyára a két dupla skót whiskytől, amit azért hajtottam fel, hogy elfojtsam a bánatomat, amiért ő máshoz megy feleségül.

Mert egy Riscoff és egy Gable soha nem élhet együtt boldogan.

De én nem voltam hajlandó szó nélkül végignézni, ahogy Whitney Gable egy másik férfival köti össze az életét.

– Te átkozott seggfej! Hogy merészelsz beleszólni?! – Whitney maga volt a tökéletes menyasszony a fehér ruhában, kivéve, hogy az arcát eltorzította a harag, ahogy felém csörtetett.

Lehet, hogy részeg fejjel elszámítottam magam.

– Nem mehetsz hozzá! – Tudtam, hogy a hangom fátyolos, de nem érdekelt.

– Nem is értem, hogy képzeled, hogy beleütheted az orrodat. Takarodj!

– A nyomomba sem ér a pasi – motyogtam. Whitney szeme szikrázott. – Nem érdekel! Mert engem nem birtokolsz.

Hátulról ketten elkaptak, és az ajtó felé vonszoltak.

– Ne, ezt ne… – Nem fejezhettem be a mondatot, mert kihajítottak a templomból.

– Ha még egyszer rá mersz nézni a húgomra, esküszöm, kitekerem a nyakadat! És leszarom, mennyi pénze van a családodnak. – Asa Gable fölém tornyosult, és egy pillanatra sem vontam kétségbe a szavait, főleg, mivel tiszti egyenruhában és zöld sapkában volt.

Mellette állt a vőlegény. A férfi, aki kurva nagyot hazudott Whitney-nek. Nem gondoltam volna, hogy Whitney tényleg képes lesz hozzámenni. És azt sem, hogy a bátyja hagyni fogja.

De tévedtem. Inkább menjen férjhez bárkihez, csak egy Riscoffhoz ne.

A vőlegény elvigyorodott, de nem szólalt meg. Mindketten megfordultak, és visszamentek a templomba.

Ha nem lettem volna kurva részeg, én is visszamentem volna, hogy újból tiltakozzak.

Lehet, hogy Whitney Gable férjhez megy, de én akkor sem vagyok hajlandó lemondani róla.

Soha.

LINCOLN

Tíz évvel később, azaz most

– Fiacskám, vagy szarj egyet végre, vagy szállj le a biliről! Nem hagyhatod a világvégéig epekedni azt a szerencsétlen nőt. Én nem leszek már fiatalabb, úgyhogy dolgozz rajta, hogy legyen következő generáció. A Riscoff család vérvonalának folytatódnia kell, és én unom már ezt a várakozást.

A nagyapám épp a kéretlen tanácsaival traktál, miközben az asztalon rezeg a telefonom. A szokásos reggeli megbeszélésünket tartjuk a szurdokra és a folyóra néző teraszán.

– Ez most nem lényeges. – Elveszem az asztalról a telefont, és a zsebembe süllyesztem. Nem törődöm vele, hogy üzent a nő, akivel pár hónapja randizgatok. Kinyitok egy mappát, ami tele van a Főkapitány aláírására váró papírokkal.

Az üzlet az első. És az utolsó. Az üzlet mindennél fontosabb. Ez a Riscoff család mottója.

Ha egy nő jól ismer, akkor tudja, hogy a nagyapámmal folytatott megbeszélések ideje szent. Én vagyok a több milliárd dolláros cégbirodalom örököse, de a Főkapitány kezében van a kormány, és minden döntésemet az ő aláírása szentesíti. Hogy az agyamra megy-e? Hát persze. És hogy van-e bármi más lehetőségem? Nincs, mert köt a családi hagyomány. A hagyomány mindenekfelett. Ez a Riscoff örökösök élete.

– Ami viszont lényeges, az az, hogy írd alá ezeket a dokumentumokat, hogy leszerződhessünk a tárgyalások végén, és még idén nyerjünk újabb néhány százmilliócskát.

A szerződéstervezeteket a nagyapám elé tolom, és tartom a papírköteget, nehogy elfújja a folyó felől süvítő szél. Sokkal kellemesebb volt, amíg a nagyapám is a családi birtokon lakott, de annak vége lett, amikor a Főkapitány két éve megvádolta anyámat, hogy meg akarja mérgezni, és inkább elköltözött ide, a folyóra néző házba. Most minden reggel kénytelen vagyok idezötyögni a semmi közepére, tíz mérföldnyi tekergős úton, hegynek fel, és még a térerő is egy fos.

Elgondolkodtam, hogy vajon a nagyapám azért vette-e meg ezt a házat, mert esküdt ellensége, Magnus Gable megvásárolta a szomszédos, lepusztult ingatlant, és a Főkapitány szemmel akarja tartani.

Ne téveszd szem elől az ellenségeidet! A Főkapitány kész Machiavelli, úgyhogy semmi nem lepne meg.

Fogalmam sincs, mit gondoljak arról, hogy anyám tényleg meg akarta-e mérgezni. Talán sürgetni akarta a sorsot, hogy az örökösre szállhasson végre a cégbirodalom? Jó lenne, ha még a feltételezésre is határozottan nemet tudnék mondani, de nem tudok, és ez bizony sokat elárul a családomról. Sok rosszat.

Amikor dollármilliárdokról van szó, mindenkinek megkérdőjelezhető a motivációja, függetlenül attól, hogy családtag, esetleg a legközelebbi rokon.

A Főkapitány napbarnított, erős jobb keze egy kicsit reszket, ahogy végighúzza az ujját a sorok közt, és minden szót alaposan áttanulmányoz. A másik keze az elektromos kerekesszék mellett ülő retriever, Goose fejét simogatja. Ahogy a puska, úgy a kutya is mindig a nagyapám mellett van, kivéve olyankor, ha a Főkapitány rákiált: – Hozd ide, Goose! – Ilyenkor a kutya leszalad a lépcsőn a folyóhoz, és a vízbe veti magát, hogy kihozza a zsákmányt, amit a Főkapitány lőtt.

A puska most a mellettem lévő széknek van támasztva, leginkább azért, hogy a nagyapám Magnus Gable-t fenyegethesse vele, ha a két vénember megint összeszólalkozik.

A Főkapitány a következő oldalra lapoz, elolvassa, és bal kezével a Mont Blanc tolla után nyúl. Macskakaparást biggyeszt a lap aljára, és rám pillant. Barna szeme ugyanolyan éles, mint akkor, amikor négyéves koromban közölte velem, hogy az életben egyetlen feladatom van: hogy megőrizzem és védelmezzem a családi hagyományt.

– Jó üzletet kötöttél. Büszke vagyok rád, fiacskám. – A Főkapitány visszateszi a szerződéseket a mappába, és rájuk helyezi a folyami követ, amit súlynak használ, hogy a több millió dolláros szerződések ne repüljenek szanaszét a szélben.

– Köszönöm. – A papírokért nyúlok.

– Még nem végeztünk.

– Van még valami, amit meg kell beszélnünk, mielőtt ezeket visszaviszem az irodába és egy valag pénzt keresek?

– De még mennyire hogy van! – Nagyapám hátradől a székében, és összefonja a karját. Hófehér haja és sűrű szakálla szinte meg sem libben az erősödő szélben. – Visszajön az a nő.

A kezem megdermed a levegőben a papírok fölött, és érzem magamon a nagyapám fürkésző tekintetét.

Machiavelli a javából.

– Tessék? – kérdezem kimérten, bár hallottam, amit mondott.

– Hallottad. Visszajön, és tudni akarom, hogy ezúttal képes leszel-e uralkodni magadon.

Próbálok pókerarcot vágni. Ezt is a Főkapitánytól tanultam.

– Kiről beszélsz? – kérdezem, és a hangom szándékosan unott. Azért kérdezek vissza, hogy addig is járhasson az agyam. Pontosan tudom, ki az a nő. Mert számomra mindig csak egy nő létezett.

A Főkapitány kinyújtja a kezét, és közelebb hajol. Könyökét az asztalra támasztja, és összefonja az ujjait. – Ne szarozz velem, fiacskám! Tudod jól, hogy kiről beszélek. Ha muszáj, hát dugd meg, és felejtsd el. És aztán kezdj el a dinasztiaépítéssel foglalkozni. Nem élek örökké, és biztos akarok lenni abban, hogy a cégbirodalom nem kerül Harrison kezébe.

Riscoff Főkapitány hiába milliárdos, akkor is pontosan úgy beszél mindenről, ami sürgetően fontos, mint amikor még a haditengerészetnél szolgált. Kavarognak a gondolataim, megpróbálom kihámozni, mi történik. De csak egyvalami számít.

Visszajön.

Whitney Gable… az egyetlen nő, akit fehér ruhában akartam látni az oltár előtt.

Láttam is. Csakhogy máshoz ment feleségül.

Tíz évvel ezelőtt történt, hogy fenekestül felforgatta az életemet, amikor belépett abba a bárba…

LINCOLN

Régebben

Hazaparancsoltak, mint egy kutyát. És ugyanúgy, ahogy a Főkapitány engedelmes retriever kutyái, akik a levadászott kacsákat apportírozzák, én is engedelmeskedtem. De az nem jelenti azt, hogy örültem is neki. Melyik huszonöt éves fickó ugrik boldogan, ha a nagyapja csettint?

Hát igen. Én. Mert egy jó örökös a családi vagyon érdekében mindent megtesz.

De nem csak a pénz miatt. Hanem azért is, mert a Főkapitány alaposan belém nevelte a mottót, négyéves koromtól kezdve: Őrizd meg és védelmezd a családi hagyományt!

Mert ez a Riscoffok dolga. Még jobban feltölteni a családi kincstárat, majd átadni az utánunk következő nemzedéknek.

Apám igencsak szarul végezte a dolgát a Főkapitány szigorú elveihez képest, legalábbis annak alapján, amit a New Yorkból érkező hírek állítottak. Úgy tűnt, többet foglalkozik a szeretőjével, mint az irodájával. A Főkapitány legutóbbi üzenetéből nyilvánvaló volt, hogy ez így nem mehet tovább. Nagyapám úgy döntött, ideje visszatérnem a Gable birtokra, és beállni a sorba.

Így hát, ha nem is örömmel, de visszatértem. Engedelmes örökös voltam, ugyanakkor haragos is. Ezért ücsörögtem egy lepukkant bárban a város szélén, morcosan bámulva a tequilámat.

Bírtam a terhelést, amit a Főkapitány zúdított rám, de arra nem álltam készen, hogy a Gable birtokra visszatérjek. Ez azért túlzás volt. New York a véremben keringett, és fokozatosan egyre feljebb kerültem a ranglétrán egy olyan cégnél, ahol egyetlen családtagom sem ült az igazgatóságban. Bizonyítottam magamnak. Értékes munkát végeztem.

A Gable birtok az otthonom volt ugyan, de sosem éreztem ott jól magam. Gyönyörűbb kis települést el sem lehetett képzelni a hegyek között, de megosztott kisváros volt.

Erről is a családom tehet.

A Riscoff és a Gable család viszálya legendás volt, és nem úgy tűnt, hogy hamarosan vége szakadna. Senki nem maradt semleges, főleg az után nem, hogy legutóbb a Főkapitány egy árverésen megvásárolta a Gable család birtokát, amit adóhátralék fejében kényszerültek eladni.

Semmi szüksége nem volt rá, csak tetszett neki, hogy megszerezhet valamit a Gable családtól.

Az eladás után egy nappal a ház és a nagy pajta porig égett. A zsaruk nem tudták kideríteni, hogy a Főkapitány gyújtotta-e fel, hogy a Gable famíliával kiszúrjon, vagy épp valamelyik Gable tette, mert nem akarta, hogy a birtok mindenestül a Riscoffok kezére kerüljön.

Fogalmam sem volt, mi történt valójában, és különben is, leszartam. Csak azt tudtam, hogy egy lépést sem tehetek a városban anélkül, hogy megbámulnának, mert tudták, ki vagyok, és a lakosság fele gyűlölt.

Az anonimitás, amit New Yorkban élvezhettem, eltűnt abban a pillanatban, amikor megérkeztem a cég magánrepülőjével.

Megfogtam az üveget, és egy újabb Patrónt töltöttem magamnak, miközben hallgattam a bár élénkülő zaját.

Három napomba telt, hogy találjak egy helyet, ahol üldögélhetek és duzzoghatok anélkül, hogy felismernének. Ócska Mets sapkámban, egyszerű fehér pólómban és szakadt farmeromban baromira nem érdekeltem senkit Mo kocsmájában. Leginkább motorosok jártak ide, akik a hegyekbe készültek. Pont a másik végében volt az útnak, ami a családi birtokra vezetett, ahonnan alig vártam a szabadulást attól a perctől fogva, hogy betettem oda a lábam. A birtok folyton arra emlékeztetett, hogy az egész életemet a család és a felelősség határozza meg.

Önálló ember voltam, és kurvára idegesített, hogy most a nagyapám parancsol nekem.

Mo kocsmája tökéletes búvóhely volt, és én aznap csak szép nyugodtan iszogatni akartam, miközben a sorsomon töprengek. Ehhez még baromi sok tequilára volt szükségem.

Már fontolgattam, hogy az üvegből fogok vedelni, amikor kinyílt az ajtó, és a besüvítő szélben mindenki odafordult, még én is.

Azta kurva…!

Hollófekete haj. Vérvörös ajkak. És micsoda test!

Úristen. Ilyen nincs!

Még nem voltam részeg, de megfordult velem a világ, és csak bámultam, ahogy a nő lobogó hajjal belép a bárba. Úgy pózolt, mint valami fotómodell, de egyáltalán nem vette észre, milyen hatással van mindenkire.

A kocsma hirtelen elcsendesedett, és minden férfi döbbenten bámult. Mintha arra várnánk, hogy ránk nézzen. Matatott egy kicsit a táskájában, majd felpillantott.

Ne már!

Élénk kék szeme belém hasított. A lélegzetem is elállt, amikor csücsörítve körbehordozta a tekintetét, mintha a saját birodalma lenne a bár. Mintha otthon lenne. Kihúzta magát, kidüllesztette a mellét, és úgy sétált a pulthoz, hogy közben egyetlen férfira sem nézett rá.

Egy határozott nő. A francba, ez nem semmi!

Sütött róla az önbizalom, ahogy tőlem két bárszékkel odébb elhelyezkedett, és egy húszdollárost tett a pultra. – Egy tequilát kérek. Töményen, és azonnal.

Igazam volt. Határozott nő. Valami szerencsétlen faszkalap biztos felidegesítette, és én még sosem találtam semmit olyan csábítónak, mint a selymes bőre alatt forrongó haragot. Úgy begerjedtem rá, hogy megrándult a farkam. Nem az a fajta férfi vagyok, aki elszalaszt egy ilyen lehetőséget.

A pulton odatoltam elé a Patrónt. – Parancsolj!

A kék szempár pillantása olyan volt, mintha a golyóimat szorongatták volna. – Nem fogok lefeküdni veled, csak mert megkínálsz egy itallal.

Ez tetszik. Amióta a nagyapám hazaparancsolt, most először mosolyodtam el.

– Nem azért fogsz. – Felé fordultam a bárszéken, és megszokásból kezet nyújtottam. – A nevem…

– Hagyd a fenébe, nagyvárosi ficsúr. Nem érdekel a neved, anélkül is megiszom a tequiládat. Úgysem találkozunk többet.

Nem kellett felfednem előtte a kilétemet, és ez csak még jobban felvillanyozott. Be akartam bizonyítani, hogy rosszul ítél meg. Ehhez különleges tehetségem volt.

– Miből gondolod, hogy nagyvárosi ficsúr vagyok?

A csuklómra pillantott. – Puccos az órád. – Aztán a cipőmre nézett. – Az meg nem motorosbakancs, és nem is túrabakancs vagy acélbetétes bakancs. Nem környékbeli vagy.

Nem volt igaza, de mégis igaza volt. Gable-ből származom, de nem itt nevelkedtem. A szüleim magántanárokat fogadtak mellém tizenkét éves koromig, utána pedig bentlakásos iskolába küldtek. Az öcsémet szintén, a húgomat azonban nem. A szüleim úgy gondolták, hogy a húgomnak semmi szüksége bentlakásos iskolára, mert majd a főiskolán úgyis fog magának egy férjet. Szerencsére bekerült a Yale-re, és jobban érdekelték a gazdasági tanulmányok, mint az egyetemista fiúk.

Mivel szerettem volna megtartani a névtelenségemet, egyetértően bólintottam, aztán végigmértem a nő viseltes, magas sarkú csizmáját és rövid farmerszoknyáját.

– Ezek szerint a csizmád azt jelenti, hogy te környékbeli vagy?

Válasz helyett felállt a bárszék lábtámaszára, kinyújtózott, és levett egyet a pult fölött sorakozó felespoharak közül. A farmerszoknya a seggére feszült, persze tudtam, hogy jobb, ha nem bámulom, de nem bírtam ki.

Jézusom, micsoda csaj!

Leült, és az üvegből a pereméig töltötte a poharát. – Itt születtem, itt nőttem fel, és csak arra vágyom, hogy lelépjek a városból. Elegem van.

Néztem, ahogy nagy hozzáértéssel, egy kortyra fenékig üríti a poharat, és aztán lecsapja a karcos fapultra. A szemem megállapodott a pohár szélén a vörös rúzsnyomon. Lenne ötletem, hogy hol szeretném látni ezeket a vörös ajkakat.

A farkam kezdett ágaskodni, úgyhogy az ilyen gondolatokat inkább elhessegettem. Nem akartam egy motoroskocsmában üldögélni az erekciómat rejtegetve, mint valami kamasz fiú.

A nő arcára emeltem a tekintetemet. Nem esett nehezemre. Ahányszor rápillantottam, mindig feltűnt valami újdonság. Például most az apró szeplő a vörös ajka fölött.

Lenyűgöző. Döbbenet.

Felvonta a szemöldökét, és rádöbbentem, hogy már jó ideje bámulom. Magamhoz tértem, és megpróbáltam visszagondolni, hogy mi a francról beszélgettünk.

Ja, igen. Hogy le akar lépni Gable-ből. Hát én is, pedig én csak pár napja vagyok itt.

– És hová mennél?

– Tök mindegy. Még nem lépek le. Egyelőre itt ragadtam.

Majdnem folytatta, de inkább elhallgatott, és megrázta a fejét.

Valami rejtélyes oknál fogva legszívesebben azt mondtam volna a csajnak, vagyis inkább a végzet asszonyának, hogy elviszem bárhová, ahová csak akarja. De nem tettem.

– Olyan nincs, hogy itt ragadtál. Mindig lehet másképp dönteni.

A kék szempár fürkészőn figyelt, és én úgy éreztem, nem kapok levegőt. Soha az életben nem éreztem még ilyen delejes vonzást.

– Lehet, hogy mindig lehet másképp dönteni. Viszont ma este füstté vált minden tervem. Hogy ez miért jó? Csak azért, mert megszabadultam kilencven kiló túlsúlytól.

Ezek szerint igazam volt. Most szabadult meg valami faszfejtől, aki hülyére vette. Ostoba pöcs. De nekem csak jót tett.

A nő megfogta az üveget, és ismét töltött. Az ajkához emelte, és végig a szemembe nézett, ahogy kiitta. Szóhoz sem jutottam tíz hosszú másodpercig, és ezalatt valami bunkó kis fasz odaült mellé.

– Na végre, rájöttél hogy a seggfej pasid mindenkit megbasz, aki hagyja magát? Minket rögtön lekoptatott, ahogy megcsinálta a szerencséjét. Nem csodálom, hogy téged is dobott, hiszen Los Angelesben minden ribanc az ő farkát akarja.

A nő fagyos pillantást vetett a mellé telepedett fickóra. – Menj a picsába, Dave!

– A te picsádba jó lenne, bébi. Évek óta várom a lehetőséget, hogy felcsípjelek.

– Ne is álmodj róla!

Ezek ketten nyilván ismerték egymást, és én nem akartam beleavatkozni. De amikor a pasas elkapta a nő könyökét, leugrottam a bárszékről.

– A hölgy nem kérte, hogy tapogasd, úgyhogy el a kezekkel!

Dave felém fordult, mire Kékszemű is leugrott a bárszékről, és odébb taszította.

– Hozzám ne érj, te fasz… – kezdte kiabálva, de elhallgatott, mert Dave nekilökte a széknek.

A picsába!

– Na ide figyelj, szarházi! Hölgyekre nem emelsz kezet! – Felsegítettem a nőt, és odaálltam kettőjük közé.

– Maradj mögöttem! – mondtam. Rám villantotta a szemét, és már tiltakozni készült, de nem hagytam. – Biztonságosabb.

Üveg csörömpölése hallatszott, és amikor megfordultam, láttam, hogy Dave egy törött sörösüveget szorongat a nyakánál fogva.

Ugyan gazdag család sarja vagyok, de attól még ki kellett vívnom a tiszteletet a bentlakásos iskolában, úgyhogy elég hamar jól megtanultam verekedni.

A törött üveg a földön landolt, és Dave mellette kötött ki. A többi iszogató is feleszmélt, és a motorosok egyenként talpra álltak.

Hogy még mit tanultam a verekedésen kívül? Visszavonulni.

A lányhoz fordultam. – Most elhúzunk innen, de gyorsan.

Bólintott, kék szeme körbepásztázott a vállam fölött, és a kezét a kezembe csúsztatta. – Húzzunk.

Megszorítottam a kezét, és a hátsó ajtó felé iramodtunk. Szorosan követett, ahogy kivágtam az ajtót, és kivezettem a hűvös, tavaszi estébe.

– Nincs kocsim.

– Itt parkol a furgonom. – Előkaptam az egyik szolgálati furgon kulcsát, amit a személyzet használt a birtokon.

Ismét kivágódott az ajtó, nagyot csattant a fekete téglafalon, ahogy valaki kirontott utánunk. Megfordultam, hogy a testemmel védelmezzem a nőt, de nem voltam elég gyors, hogy kivédjem az arcomra célzott ütést is.

A fickó eltalált, én pedig elengedtem a nő kezét, és egy jobbegyenessel pofán vágtam a támadót. Megtántorodott.

– Az ilyesmi nem lehetne vonzó. Cseppet sem. – A nő rekedtes hangja áthatolt a véremben zúgó adrenalinon. – De mégis az volt.

A támadó ismét próbálkozott, és én ezúttal gyomorszájon vágtam. Hörögve térdre rogyott.

Felé léptem, de egy kéz megragadta a karomat. A kék szempár könyörgőn nézett.

– Menjünk! Nem ér annyit. Egyik szarházi sem ér annyit.

Nem bántam, hogy magam mögött hagyom a bunyót. Két perc múlva már a furgonban voltunk, és kifelé száguldottunk a parkolóból.

– Sajnálom. Én tehetek az egészről.

Rápillantottam, de árnyékban maradt az arca. Odakint nem voltak utcalámpák, semmi nem világított, csak a fényszóróm vágta át az éjszaka sötétjét, ahogy a város felé hajtottunk.

– Szerintem Dave tehet róla. Nem kérted, hogy letapizzon. Amúgy ki az a Dave? Mi volt ez az egész?

– Mindegy. Gondolni sem akarok rá. Ma este nem. Sőt, soha. Az egész kibaszott baromságot el akarom felejteni.

– Hol szeretnél kiszállni? – kérdeztem nagy nehezen, mert nem akartam még megválni tőle, főleg úgy nem, hogy esetleg a pasija lakásához kellene elvinnem, ahonnan még ki sem költözött.

– Engem soha senki nem védett meg. Soha.

– Nem volt akkora ügy.

Felém fordult. – Neked lehet, hogy nem, de nekem igen. Sokat jelentett.

Amikor kattant a biztonsági öv csatja, odapillantottam. – Mit csinálsz?

Közelebb húzódott az ülésen. – Megköszönöm. – Az ajka a nyakamhoz tapadt.

Tudtam, hogy ha most elmegy, soha többé nem látom, és ez a gondolat valahogy elviselhetetlen volt.

Azt akartam, hogy velem jöjjön, de nem a birtokra. A kibaszott birtokra semmiképp. Az a hely mindenből és mindenkiből kiszívta az életet.

Megpillantottam egy útelágazást, és leálltam. Amikor a belső világítást felkapcsoltam, láttam, hogy piheg, és kék szemét merőn rám szegezi.

A vérem a verekedéstől már amúgy is forrt, és most csak még jobban lázba jöttem. Láttam rajta, hogy kíván. Igen, akart engem. Ezt a tekintetet bárhol felismerném.

El akarja felejteni, ami történt vele? Lenne javaslatom, hogy hogyan.

Felé fordultam. – Ha meg akarod köszönni, az legalább egy csókba kerül.

Elkerekedett a szeme, a pupillája kitágult, és nagyot sóhajtott. Egy pillanatra megijedtem, hogy túl rámenős voltam, de nem húzódott el, csak még közelebb jött.

– Nem szoktam ám ilyesmit csinálni. Gondolom, most ribancnak tűnök…

– Tökéletesnek tűnsz. – Szinte rá sem ismertem a hangomra, olyan rekedten morogtam. Megragadtam a csípőjét, és az ölembe húztam.

Lelkes, kicsit ügyetlen csókban forrt össze a szánk, észveszejtő volt. Egyik kezemmel a hajába túrtam, a másikkal a csípőjét markoltam, és elmélyítettem a csókot. Még. Még többet akartam.

Tüzes volt, forró, édes. Bajkeverő. És őrülten akartam.

Lesöpörte a fejemről a sapkát, megtámasztotta a tarkómat, és olyan éhesen csókolt, ahogy még soha senki.

– Kívánlak.

Hátrébb húzódtam a hevességétől, a szavaitól. Hiszen még a nevét sem tudtam. Mégsem dughatom meg itt, a furgonban.

Éles pillantást vetett rám. – Ne keress kibúvót, városi ficsúr!

– Csak ne itt. Keressünk jobb helyet!

Kényszeredetten lecsúsztattam az ölemből, de nem messzire. Átkaroltam, magam mellett tartottam, és odahajoltam még egy csókért.

A francba, ez a nő függőséget okoz.

Meg kellett szereznem.

– Tudok egy jó helyet.