A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kendall Ryan: Junk Mail, 2019

Fordította

MEDGYESI CSILLA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szeress és hazudj, 2018

Szeress és akarj, 2019

Szerelem első érintésre, 2019

Szeretni mindenáron, 2019

Az éjszaka ura, 2019

Fagyos szenvedély, 2020

Tüzes szenvedély, 2020

Copyright © 2019. Junk Mail by Kendall Ryan.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Medgyesi Csilla

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-01-2

ELSŐ FEJEZET

Josh

Elmosolyodom az üzenet láttán, amelyet PillangóKisasszony6 küldött nekem az imént. Az elmúlt három estét az „ismerkedjünk meg, hogy lássuk, összeillünk-e” nevű játékkal töltöttük, és úgy tűnik, ma eljutunk végre a telefonszexig. Tökéletes.

A profilja szerint az Igazit keresi, és őszintén bevallom, nem bánnám, ha eljátszhatnám ezt a szerepet a megfelelő nő kedvéért. De a ma esti flörtöléséből egyelőre azt szűröm le, hogy most azonnal kell neki az Igazi. És én ebben is teljes mértékig benne vagyok.

Megkérdezte, milyen ruha van rajtam.

Tudni akarja, melyek a kedvenc pozitúráim.

Kíváncsi rá, hogy egész éjjel bírom-e a tempót.

Elég gyorsan túljutottunk a hobbikon és az érdeklődési körökön, de hé, nem panaszkodom.

Az utolsó üzenetben elküldte a telefonszámát, azzal a megjegyzéssel, hogy „Ugorjunk át a szövegelésen, ha érted, mire gondolok”.

Ó, igen, értem én, te szexi kis pillangó. Pontosan tudom, hogy mire gondolsz.

A belemet kidolgoztam tavaly, hogy beindítsam a cégemet, és majd szétrobbanok a feszültségtől. Bezárva érzem magam, és egy pillanatig sem tudom tovább magamba fojtani a lüktető vágyat, hogy belevessem magam New York City szinglijei közé.

Azt hinné az ember, hogy most, amikor életem egyik legnagyobb esélye előtt állok, inkább erre koncentrálok ahelyett, hogy kergetem azt a csodálatosan meleg zugot a nők combjai között. És az a helyzet, hogy így is van.

Csak…

Nem folytatódhat tovább ez az önmegtartóztatás, és ezért szörfölök azon a randioldalon – tudjátok, melyiken. Nem is igazán azoknak szól, akik randizni akarnak. Hanem azoknak, akik fel akarnak szedni valakit. És bár általában nem ez a stílusom, muszáj kivételt tennem, mert a nadrágomban lapuló szörnyeteg eleséget követel, így kész vagyok elvégezni bizonyos igazításokat, szó szerint és átvitt értelemben is.

De, hé, abban is őszintén hiszek, hogy egy nőnek meg kell adni, amit akar. És ez a nő, ez a szexi, flörtölő, pajkos PillangóKisasszony6 – akivel már három estét végigbeszélgettem a randioldalon – egy fotót kért a farkamról.

Nézzétek, őszinte leszek. Még soha nem fotóztam le a farkamat. Nem arról van szó, hogy a második kedvenc testrészem ne lenne fotogén. Abszolút az. Igazi műremek, ha mondhatok ilyesmit magamról.

De még akkor sem kaptam le a maga teljes dicsőségében.

Az a helyzet, hogy, nos, a farokszelfik egy kissé cikik. Igaz? Általánosságban büszke vagyok arra, hogy úriemberként viselkedem a nőkkel. És egy kissé talán régimódi is vagyok.

Persze, értem én, hogy a szexüzenetek és a pajzán fotók manapság az ismerkedés mindennapos részei, de már olyan kevés az igazi meglepetés, és szerintem ezek egyike az, amikor levetkőztetsz egy nőt, akit még soha nem láttál meztelenül, és felfedezed a teste minden négyzetcentiméterét. Feltételezem, hogy ez igaz a hölgyeknél is. Szóval, kimondottan élvezem a randizásnak ezt a részét arra a pillanatra hagyni, amikor, tudjátok, eljutunk a valódi találkozásig.

A tágas nappalimban lévő bőrkanapén ülök, lehúzom a bokszeremet, a farkam már szerencsére félig felállt. És hadd áruljam el, hogy máris átkozottul jól mutat.

Itt is vagyunk. Ideje elveszíteni a farokszelfi-szüzességemet.

Úgy harminc centire tartom tőle a telefonomat, és készítek pár képet, hátha sikerül valamelyik. Gondolom, rákereshettem volna a Google-on, hogy „hogyan készítsünk farokszelfit”, de akkor nem lennék igazi férfi. Bizonyos dolgokba az embernek egyenesen bele kell vetnie magát, és menet közben rájönni, hogyan kell azt csinálni. Ráadásul milyen kemény lehet – ez szóvicc akart lenni – készíteni egy nagyszerű képet egy nagyszerű farokról?

De megrándul az arcom, amikor átlapozom a felvételeket.

Keményebb megtalálni a helyes szöget, a megvilágítást és az előnyös beállítást az egyik kedvenc testrészemről, mint hittem. Ez ismét csak szóvicc akart lenni.

Kitörlöm az első pár próbaképpen készített felvételt. És a kitörlés alatt azt értem, hogy egyenesen a telefon szemétkosarába küldöm őket, aztán gondoskodom róla, hogy örökre eltűnjenek.

Rádöbbenek, hogy ez első pár próbálkozásomnál hiányzott valami.

Teljesen keménynek kell lennem.

Ja. Ez lesz a trükkje.

Bemegyek a hálószobába, felkapcsolom a villanyt, ami bevilágítja a gondosan bevetett ágyat, a fiókos szekrényt és az összehajtogatott holmikat a gardróbajtó előtt álló ruháskosárban.

Leülök az ágyra, nekidőlök a fejtámlának, és elmosolyodom. A fehér paplan tökéletes hátteret biztosít majd a fényképnek. Semmi sincs, ami elterelné a figyelmet a tökömről. Bármilyen lenyűgöző darab is, nincs szükségem semmire, ami megzavarná, hogy a megfelelő hangulatba kerüljek PillangóKisasszony6 kedvéért. Ez a hangulat pedig a következő: szolgálatodra állok, gyere, és lovagolj rajtam egész éjszaka.

Magamban kuncogok, letolom a bokszeremet, és lebámulok a családi ékszerekre.

Azt gondoltam, hogy majd ismét szükségem lesz néhány határozott mozdulatra, hogy előkészítsem, de itt van a farkam, készen arra, hogy lenyűgözze az új hölgyismerősünket.

Jegyezd meg magadnak: soha ne húzd ki négy hónapig akció nélkül. Az ilyesmi kanos tinédzserré változtatja az embert. Felejtkezzünk el a tényről, hogy felnőtt, harmincnégy éves férfi vagyok. Vannak szükségleteim. És hogy mire van ebben a pillanatban szükségem? Lenyűgözni PillangóKisasszony6-ot, hogy igent mondjon a randira.

Vajon kissé furának találom-e, hogy ez a nő látni akarja a lényeget, mielőtt akár csak egyetlen pillantást is vetne az arcomra? Hát persze. De nem számít, én rugalmas vagyok.

A fiókos szekrény fölött lógó tükörbe pillantok, és napbarnított bőrt, borostás állat és kócos sötét hajat látok, amelyet hagytam kissé túl hosszúra nőni.

Ellenőrzöm, hogy tökéletes-e a szög, és készítek egy felvételt. Megnézem, hogyan sikerült, és be kell vallanom, hogy kimondottan elégedett vagyok a munkámmal.

Elküldöm a képet, aztán az éjjeliszekrényre hajítom a telefonomat. Alig várom, hogy válaszoljon. Biztos vagyok benne, hogy ez bármelyik percben megtörténhet.

Most már tényleg bármelyik percben.

Talán már csak egy percet kell rá várni.

Újra megnézem a telefonomat. Sajnos, még mindig semmi.

Leteszem, és elmegyek zuhanyozni. Pár perccel később visszatérek, és épp a hajamat törlöm szárazra a törülközővel, amikor a telefonom rezgése jelzi, hogy megérkezett a válasz.

Nincs kizárva, hogy a telefonomhoz rohantam, hogy lássam, mit szól a csaj a cerkámhoz.

De amikor megnyitom az üzenetet, egyáltalán nem azt a választ látom, amire számítottam.

MÁSODIK FEJEZET

Peyton

Egyik barátnőm megy férjhez a másik után.

Nem, nem úgy értem, hogy szó szerint ebben a pillanatban. Pillanatnyilag a konyhaasztalnál ülök, és várom, hogy megmelegedjen a csésze leves a mikróban. De valahogy mégis ez az érzésem, mert az elmúlt tizennyolc hónap során minden barátnőm egymás után vagy menyasszony lett, vagy férjhez ment. Négy koszorúslányruha lóg a gardróbomban, és újabb kettő készül erre az esküvői szezonra.

Én pedig közben a nagymamámmal élek, pontosabban ő él velem, de olyan egyedül vagyok, mint egy sorozatgyilkos a halálsoron. De még ez sem teljesen igaz. A sorozatgyilkosoknak valószínűleg több akcióban van részük, mint nekem.

Nem számít. Kergetem az álmaim, irigylésre méltó karriert építek, és lépésről lépésre erősítgetem a vállalkozásomat. De mindez hamarosan megváltozik, mert a holnapi nap lesz az én nagy esélyem. Egy megbeszélés, amelynek köszönhetően végre elindulnak a siker felé a csodálatos meglepetésdobozaim.

– Már megint leves? – kérdezi a nagyi.

A nagyi nem csupán a lakótársam, de egyben a legjobb barátnőm is, és az anyai nagyanyám. Bár már nyolcvankét éves, sok szempontból menőbb nálam. Olyan mintás leggingseket hord, amelyekért ölik egymást az emberek az interneten – a mait majmok és banánok díszítik. Hetente egyszer kifesteti a körmét az utcában lévő szépségszalonban, és tudja minden egyes dal szövegét, amelyet a rádióban játszanak. A nagyi szó szerint egy ősz hajú zsivány.

– A sárgaborsó maradéka – válaszolom.

– Egyikünknek meg kellene tanulnia főzni – motyogja a nagyi a bajusza alatt.

És az egyikünk alatt engem ért. Már nem egyszer hallottam, hogy azt mondogatja magának, hogy öreg kutya nem tanul új trükköket. Azt is tudom, hogy a nagyi tud főzni; csak úgy döntött, hogy nem fog. Nem mintha hibáztathatnám érte. Négy gyereket nevelt fel, kétszer ment férjhez és özvegyült meg, és maga volt az 1950-es évek háziasszonyának mintapéldája. Szerintem cuki, hogy idős korára lett feminista. Szóval, levest eszünk. Vagy rendelünk valamit. A vállalkozásom felépítése mellett sem időm, sem kedvem a forró tűzhely előtt gürcölni.

Kiveszem a leveses bögrét a mikróból, és beteszem a helyére a nagyiét, és beállítom a két percet.

– Kösz, édesem – mondja a nagyi, és felveszi a pultról a kötését.

Hálás vagyok, hogy ma estére végeztem a munkával, fogok egy kanalat, és leülök az asztalhoz. A levesemet kanalazom, miközben a nagyi elmeséli a legfrissebb pletykákat az idősek klubjáról. A pletykái alapján még nekik is több akcióban van részük, mint nekem.

– És amikor Duncan összekeveri a péniszgyógyszerét a szívgyógyszerével – na, akkor jobb, ha vigyáz az ember – kuncog magában, mintha ez lenne egy férfi legviccesebb és legkedvesebb tulajdonsága. Ebben a korban talán az is.

És itt is vagyunk, emberek. Az élet hivatalosan is unalmas.

Kiöblítem a bögrét a csapnál, aztán beteszem a mosogatógépbe, és ekkor megszólal a telefonom az ebédlőasztalon.

Amíg hűl a levese, a nagyi kimegy, hogy megnézze, jött-e posta, én pedig felkapom a telefonomat, hogy lássam, mit kaptam. Egy üzenet érkezett:

Ismeretlen szám: Szia!

Én: Khm, segíthetek?

Pár pillanattal később egy fénykép jelenik meg a kijelzőmön.

Beletelik jó pár másodpercbe, mire az agyam felfogja, hogy mit látok. Lassan esik le, mivel ezer éve nem láttam már az emberi anatómiának ezt a bizonyos darabját.

Milliónyi szó villan fel hirtelen az agyamban.

Hús.

Hím.

Merev.

Vérbő.

Hatalmas.

Összeszorítom a szemem, és mély lélegzetet veszek. Mi a fene? Milyen idióta küld farokszelfit egy vadidegennek? És miért választotta ez a nagyon jól felszerelt idegen az én telefonszámomat a létező számkombinációk közül?

Hirtelen elszorul a torkom, nagyot nyelek, és kinyitom egy egyik szemem. A mérete… irigylésre méltó. Ez tagadhatatlan. Még egy átkozott baseballütő is féltékenységi rohamot kapna tőle.

Ismeretlen szám: Ezt akartad, bébi?

Én: És viszlááááát!

Miféle furcsa szerzet ez a fickó? Ez egyszerűen hátborzongató. Pfuj. Nem számít, milyen vonzó valójában az a pénisz, márpedig be kell vallanom, hogy pénisznek kimondottan mutatós, de nem ez a lényeg. Pontosan az ilyesfajta kéretlen fotók miatt nem randizom. A férfiak egyszerűen undorítóak.

Ismeretlen szám: Mi? Ez most komoly? Nem lehet annyira rossz…

Forr bennem a düh. Helyre kell tenni a férfiakat, akik kéretlen farokszelfiket küldözgetnek az ember lányának.

Én: Nem, egyáltalán nem rossz. De mi az ördög? Miért küldözgetsz kéretlenül BÁRKINEK is ilyen képet?

Ismeretlen szám: Te kérted!

Én: Haha. Próbálkozz valami mással, haver. Én aztán biztosan nem kértem ezt a képet.

Ismeretlen szám: Várj. Bassza meg. Te nem PillangóKisasszony6 vagy, ugye?

Én: Kicsoda? Nem. Egyértelműen nem az vagyok.

Nem válaszol azonnal, belőlem pedig kitör a nevetés. Megérdemli, hogy valaki rossz számot adott meg neki. Bár őszintén szólva az illető így lemarad egy szép nagy faszról. Meg kellene sértődnöm. A kéretlen farokszelfik agresszívak, illetlenek és egyenesen durvák. De fura módon mégsem vagyok megsértve. Inkább… feléledt az érdeklődésem.

Győz a kíváncsiság, és vetek még egy pillantást a sértő testrészre. Felhevül az arcom, és ennek semmi köze a hasamban lévő meleg leveshez, kizárólag csak a szex hiányához.

Olyan sok kérdés merül fel bennem, miután az a… dolog visszabámul rám. Például, hogy hogyan hurcolja magával egész nap? Nem kényelmetlen? És egy csomó más illetlen kérdés is végigfut az agyamon, mint például az a vicces kérdés, hogy Csak kardnyelőkkel randizol? De visszafogom magam, és nem teszem fel őket Mr. Farokszelfinek.

Hála istennek.

A konyhaasztal egyértelműen nem a megfelelő hely arra, hogy az ember ilyen dolgokról elmélkedjen. Már éppen felállnék, de ekkor a nagyi belép a konyhába, és átpillant a vállam felett.

– Mi az, sertéssonka? – kérdezi.

Kijelzővel lefelé lecsapom a telefont az asztalra.

– Mi? Nem.

Határozottam megrázom a fejem, azt remélem, hogy ezzel véget vetek a beszélgetésnek, még mielőtt egyáltalán elkezdődött volna. De mivel én vagyok az egyetlen fontos személy a nagyanyám életében, így minden esély megvan rá, hogy ráharap a témára, mint egy kutya a csontra.

– Báránycomb? – Kíváncsian rám néz, aztán a pulthoz lép, hogy készítsen magának egy csésze teát.

– Nem, nagyi. Ne foglalkozz vele!

Vállat von, leteszi a csészét a hozzá illő kistányérra.

– Bármi is az, finomnak látszott. Olyan szaftosnak és puhának, fogadok, hogy elolvad az ember szájában. Azt hittem, receptet keresel.

Felnyögök, a zsebembe tuszkolom a telefont, és felállok.

A nagyi érdeklődve figyel.

– Elpirultál, kedvesem. Jól érzed magad?

Bólintok, és közben érzem, hogy a telefon vibrál a zsebemben, ráteszem hát a kezem, alig várom, hogy kiérjek a konyhából.

– Jól vagyok. Csak meleg van itt, ennyi az egész. Azt hiszem, csak egy kicsit ideges vagyok a holnapi nap miatt.

Holnap. Életem legfontosabb napja, és én szexüzeneteket váltok egy idegennel.

– Pihenj egy kicsit! Talán vegyél egy meleg fürdőt! Mindjárt viszek neked teát – ígéri, és csintalan fény villan a kék szemében. – Míg a kádban ülsz, tényleg nézned kellene pár húsos receptet, mint amilyen például azon a képen is volt. Azt hiszem, álmodni is arról a darab marháról fogok, vagy mi volt az, nem pedig a vegetáriánus kajákról, amelyekkel állandóan etetsz.

Motyogok valamit, és a lépcsőhöz rohanok, kettesével szedem a fokokat, mert tényleg muszáj eltűnnöm a konyhából. És a nagyanyám szerint tényleg muszáj szexhez jutnom.

A szobám biztonságába érve becsukom magam mögött az ajtót, és kirántom a telefont a farmerem zsebéből. Lerogyok az ágyra, és elolvasom az új üzenetet.

Ismeretlen szám: A francba, annyira sajnálom! A fentebb említett erekció ellenére teljesen ártalmatlan vagyok, esküszöm. Kérlek, fogadd el bizonyítékként ezt a fényképet, amelyik harmadikos koromban készült. Bocsánatot kérek!

Lebámulok a legédesebb fényképre, amelyet életemben láttam egy esetlen, szétálló fogú, csokornyakkendős nyolcévesről, és felhorkantok. Ki az ördög ez a fickó? Valaki, aki elképesztően rosszul flörtöl. Egy szegény lány nyilvánvalóan rossz telefonszámot adott meg neki, mert le akarta őt rázni, és most én kerültem a figyelme középpontjába. Micsoda szerencse…

Én: Ó, istenem. Ettől csak még tízszer kínosabb lett ez az egész.

Ismeretlen szám: Ja, szerintem is. A francba. Nyilvánvalóan nem vagyok túl jó ebben az egészben.

Én: Miben? Embernek lenni?

Ismeretlen szám: Joshnak hívnak. És őszintén sajnálom.

Én: Peyton vagyok. Bocsánatkérés elfogadva – egészen addig, amíg nem kapod elő megint azt a cuccot, hogy rám támadj vele.

Ismeretlen szám: Csak ha szépen megkérsz rá.

Felnevetek. Milyen szomorú, hogy már egy éve nem flörtöltem ennyit.

Én: Nos, akkor jó éjszakát, Josh.

Ismeretlen szám: Jó éjszakát, Peyton.

Úgy döntök, hogy nem kérdezem meg tőle, pontosan hogyan is akar aludni, miközben a III. világháború dúl a lábai között – mert, a pokolba is, az az erekció fájdalmasan keménynek látszott, de én nem csinálok ilyesmit.

Ehelyett azzal foglalom el magam, hogy megiszom az altatóteámat a nagyival, megmosom a fogam, aztán átnézem a holnapi prezentációra készített jegyzeteimet, bemászom az ágyamba, és arról álmodom, hogy felfal egy óriási, egyszemű piton.

HARMADIK FEJEZET

Josh

A Madison Avenue-n sétálok a tizenöt háztömbre lévő irodám felé. Bár már majdnem egy évtizede élek Manhattanben, még mindig ugyanúgy imádom, ha nem még jobban. Ez a város feltölt energiával, ahogyan az emberek is. Ma ráadásul a séta még egy kis plusz időt is ad ahhoz, hogy lerázzam a tegnap este elkövetett kolosszális hülyeség emlékét.

Most, fényes nappal fizikailag erőt kell vennem magamon, hogy ne ránduljak össze az emléktől. Mi mást tehetnék? Ámbár azon eltűnődtem, ki lehet az a Peyton.

Elhaladok egy kávézó előtt, odaintek a baristának, aki király eszpresszót készít, és közben azon tűnődöm, vajon Peyton olyan hölgy-e, aki tejeskávét szolgál fel a vendégeknek, és mosolyt csal az arcukra. A következő tömbnél köszönésképpen odabólintok a három tinédzsert nevelő, göndör hajú hölgynek, aki az organikus mosodát vezeti, ahol az öltönyeimet tisztíttatom, és eltűnődöm, vajon Peyton is háromgyerekes anya-e. Hoppá.

De a másik dolog, ami átkozottul érdekel, az a következő: titokban vajon a beszélgetésünket is élvezte, nem csupán a fotót? A pokolba, az egy nagyon jól sikerült felvétel volt! Még mindig fogalmam sincs, miért adott nekem PillangóKisasszony6 hamis telefonszámot. Fogadok, hogy a szám egy barátnőjéé, és kíváncsi volt rá, hogy meg merem-e tenni, amit kért, és most talán PillangóKisasszony6 átkozza magát, amiért elszalasztotta élete menetét.

De az biztos, hogy többet nem fogok róla hallani. Tegnap este a kudarcba fulladt kísérlet után visszatértem a randioldalra, töröltem a profilomat, és eltüntettem a tagságom minden fényképes bizonyítékát a telefonomról. Vannak dolgok, amelyekből egyszer is elég, és tuti nem akarom kísérteni a sorsot. Kösz, de bőven elég volt, hogy egy idegen közelről megismerkedjen az intim testrészemmel.

A séta a nyüzsgő manhattani tömegben helyre is hozza a hangulatomat, mire az irodához érek. Zsebre dugom a fülhallgatómat, lesimítom a nyakkendőmet, és bemasírozok az épületbe, készen arra, hogy megbirkózzam a napi feladatokkal, és elfelejtkezzek a tegnap esti apró tévedésről.

Nagy tévedésről.

Úgy értem, az nagy, ha mondhatok ilyesmit magamról.

Ideje az üzletre összpontosítani, és őszintén szólva, a munkám az egyik kedvenc elfoglaltságom.

Az irodában köszönök Irene-nek, a recepciósunknak.

– Hogy állnak a dolgok a fiaddal? Megnyerte a csapata a bajnokságot?

Elmosolyodik, és megigazítja piros keretes szemüvegét.

– Igen. A Famous Rayben ünnepeltük meg.

– Nincs ünneplés pizza nélkül. Ezt írja elő a törvény, tudod.

– És kínosan be is tartom – válaszolja vigyorogva.

Amikor az irodámhoz érek, kimerülten és lihegve rohan be Toby, az asszisztensem.

– Josh! – Toby kizárólag felkiáltó mondatban beszél; számára még a lélegzés is izgalmas dolog.

– Mit tehetek érted, Toby?

Pihegve beletúr drótszerű hajába.

– Brody felhívott! Próbált elérni téged!

Összeráncolom a homlokom, aztán csettintek az ujjammal.

– Egy podcastot hallgattam. Lehet, hogy véletlenül megnyomtam a NE ZAVARJANAK gombot.

Toby a hasához kap.

– Brody búzát evett tegnap este! Véletlenül!

Megrándul az arcom. Brody a közelébe sem mehet búzából készült ételnek, mert allergiás a gluténra.

– Az szívás.

– És azt akarja, hogy vedd át a ma reggeli megbeszélését a Kívánj Valamit képviselőjével.

Egy új butik nyílik meg hamarosan az Upper East Side-on, pár háztömbnyire a legnagyobb boltunktól, ezért próbál Brody gyorsan új üzlettársakat keresni, hogy ne maradjunk alul a versenyben.

Bólintok, és felnyitom a laptopomat.

– Rendben. Hát persze. Pár napja átküldte az anyagot, és át is futottam.

Toby vadul mutogatni kezd.

– A kliens a konferenciateremben van. Brody szerint élet és halál kérdése, hogy helyettesítsd őt!

Intek, hogy megnyugtassam. Már éppen elég ilyen megbeszélést levezényeltem. Ezzel sem lesz majd gond. Felállok, megpaskolom Toby hátát, és szólok neki, hogy adjon öt percet.

Toby kirohan az ajtón, hallom, ahogy végigcsattog a folyosón.

Gyorsan átnézem a dossziét, felfrissítem az emlékezetemet, hiszen a múltkor már átfutottam. Aztán megnyitom a telefonomat, és 547 db sms-t találok benne Brodytól.

Olyan mondatok vannak benne, mint „úgy szédülök, hogy majd belehalok; soha többé nem eszem semmit gyümölcsön kívül; várj – van olyan új búzaalapú gyümölcs, amelyik titokban próbál megölni; miért vagyok ilyen szerencsétlen?”

És aztán olyan komolyabb hangvételűek is, mint „az új ügyfél a meglepetésdobozzal; üsd nyélbe az üzletet, ahhoz az üzletkötő zsenihez méltóan, aki vagy; ez a cég csúcs, össze akarunk jönni velük, mint mágnes a fémmel, mint a farkam a világ összes hölgyével”.

Ja, kissé túlzásba esett.