A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A. L. Jackson: Follow Me Back (Fight For Me #2), 2018

Fordította

VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Elvesznék benned (Nem engedlek 1.), 2019

Visszatérnék hozzád (Nem engedlek 2.), 2019

Örökké veled (Nem engedlek 3.), 2019

Csókolj meg (Szívdöglesztők 1. – Rex), 2020

Copyright © 2018. FOLLOW ME BACK by A. L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-05-0

Ajánlás

Neked ajánlom ezt a regényt, Susanne, a hálám jeléül az odaadó segítségért és a rengeteg bölcs tanácsért. Bárcsak szavakba tudnám önteni, hogy milyen nagyra becsüllek téged és a barátságodat! Nélküled Kale sem lehetett volna az, aki.

PROLÓGUS

Ahogy kitántorogtam a tolóajtón, az ég pereméről tőrdöfésként csapott le rám az éles fény. A végéhez közeledő nap kápráztatóan izzó, vörös és vakító narancssárga színekben pompázott.

Túl erősek voltak a fények. Túl durvák.

Túl valódiak.

A legsötétebb fénybe borult mindaz, amit tettem.

Belemarkoltam a hajamba, kimenekültem az utcára. Céltalanul tántorogtam, hiszen többé már nem tudtam, hol a helyem.

Elkapott a kétségbeesés, a vágy, hogy elmeneküljek innen, miközben tudtam, hogy sosem lehetek szabad.

Bizonytalanul lépkedve éreztem, ahogy elvékonyodik a kötelék, amiről azt hittem, hogy mindörökre megmarad.

Remegett, megfeszült, aztán elpattant.

Nem maradt semmi más, csak a szinte tapintható kudarc.

A soha be nem gyógyuló sebhely a szívemen.

Pedig igyekeztem.

Minden porcikámmal igyekeztem, mindennel, amit csak adni tudtam.

Mégsem volt elég.

Körülöttem elhalványult a nap fénye. Kezdett eltűnni az izzó gömb.

Leszállt a látóhatár mögé, és végül kihunyt a fénye.

Ez volt az a pillanat, amikor a sötétség elnyelte a világomat.

1. FEJEZET

Kale

– Kale, gratulálok! Megérdemled, még akkor is, ha csak púp vagy a hátamon! – harsogta túl Ollie a zsúfolt bár zúgását. E szavakkal ért véget a köszöntése, ami valójában jókedvű ugratás volt.

Nem mintha nem erre számítottam volna.

Megpróbáltam nem elmosolyodni, miközben felemeltem a poharamat, hogy összekoccintsam a kerek asztal fölé nyújtott többi apró pohárkával.

A barátaim vettek körül, azok, akik mindenkinél fontosabbak voltak nekem.

Rex és Rynna.

Lillith és Brody.

Nikki.

Ollie.

– Egészségedre, Kale! – kiáltották mindannyian, mielőtt összekoccintották az apró poharakat, majd felhajtották volna az erős szeszt.

Drága tequila ömlött végig a torkomon, lángra lobbantotta a gyomromat. A fellobbanó és táncra perdülő tűznyelvektől izzottak az ereim.

Elégedettség járta át tetőtől talpig az egész testemet.

Ez a kellemes érzés még a csontjaimba is beszivárgott.

Fülig érő szájjal, boldogan kifújtam a levegőt, és az üres poharat lecsaptam az asztalra.

– Elismerésem, haver. A bárod italkészletéből egy egészen jó kis piát választottál.

Ollie elvigyorodott. Ez a nagydarab fickó mintha csak izomkötegekből és tetoválásokból állt volna. Egy kőből faragott óriás.

– Ezek után nem mondhatod, hogy nem tettem meg mindent érted – hördült fel. – Figyelj, seggfej, ez a kóceráj legjobb piája! Régóta őrizgettem ezt a drágaságot hátul az irodámban valami fontos alkalomra, vagy egy unalmas, esős délutánra. Úgy tűnik, az esős délután veszített.

– Jó tudni, hogy apró kis sikerem így bejött neked.

Ollie felemelte a mancsát. A mutató- és a hüvelykujja között legfeljebb egycentis volt a rés.

– Ennyire.

Az egész testem remegett, olyan hangosan nevettem.

– Hogy te mekkora fasz vagy!

Egy pillanatra kiült a komolyság az arcára.

– Rászolgáltál, haver. Remélem, ezt te is tudod.

Belém mart a fájdalom.

Keresztülfutott rajtam a perzselő kín, mielőtt eltűnt volna.

Elbújt arra a helyre, ahol elzárva őriztem a múltat. Az emlékeztetőt, hogy mi célból élek.

– Köszi, tesó.

A tekintetem végigsiklott a barátaim arcán. Hangosan beszélgettek, különben nem hallották volna egymást. Ollie bárja a Macaber utcában iszonyúan menő, népszerű hely volt. A vendégek egyre csak tódultak befelé az ajtón, hogy kipróbálhassák a kisvárosunk, az alabamai Gingham Lakes legfelkapottabb bulizóhelyét.

Csak egy háztömbnyire volt a lakásomtól, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem vagyok itt törzsvendég. Ha valaki engem keresett, és én éppen nem a munkahelyemen voltam, akkor igen nagy eséllyel itt bukkanhatott rám a bárban, azon a helyen, ahol átadhattam magamat az italmérések minden gyönyörűségének.

Az egyik régi épületben működött, amit felújítottak a Gingham Lakes-i korszerűsítési program során. A munkálatokat Rex cége, az RG Construction végezte. A vörös téglafalakat beragyogta a hangulatvilágítás meleg fénye, és a kis színpadon egymást váltották a helyi együttesek. Mindenki itt szeretett volna bulizni.

Ez az este azonban különleges volt. Most nem azért ültem be ide, hogy kiengedjem a gőzt a kórház sürgősségi osztályán végigrobotolt, kimerítő munkanap után.

Ma este valamennyi barátom azért jött el ide, hogy megünnepeljünk egy nagy változást. Új korszak kezdődött az életemben, és olyan úton haladhattam tovább, amilyet mindig is terveztem. Azt reméltem, hogy megadhatom a tartozásomat. Segíthetek a köztünk élő legtehetetlenebbeknek és legártatlanabbaknak.

Rex megemelte felém a sörösüvegét, a felesége, Rynna még szorosabban odasimult hozzá, a vállát átölelő karja alá.

– Komolyan mondom, Kale, kibaszottul büszke vagyok rád! Mindig is tudtam, hogy iszonyúan jó doki vagy… Most pedig megkaptad hozzá a megfelelő beosztást is, így bizonyíthatsz. Csak aztán nehogy a csinos kis fejedbe szálljon a büszkeség!

Amikor az utolsó szavakat mondta, felvonta az egyik szemöldökét.

– Csak irigykedsz, mert nem vagy olyan jóképű, mint én! – vágtam vissza vigyorogva.

– Öntelt faszfej – felelte, aztán kuncogva egy puszit nyomott Rynna fejére.

Boldog hála lüktetett a mellkasomban. Rex, Ollie és én. Mindenben számíthattunk egymásra. Együtt éltük át a legszörnyűbb és a legjobb pillanatokat. Az a helyzet, hogy az élettől kaptunk néhány rohadtul nagy pofont.

Ilyen volt, amikor Ollie húga, Sydney tizenhat éves korában nyom nélkül eltűnt. Soha nem találták meg. Ilyen volt, amikor Rex első felesége lelépett, és magára hagyta őt a kislányával, Frankie-vel. És ugye ott volt még az én iszonyatos kudarcom is.

A megpróbáltatások azonban valahogy erősebbé tettek minket. Annak dacára, hogy egyfolytában ugrattuk egymást, a barátságunk sziklaszilárd volt. Minden tőlem telhetőt megtettem azért, hogy támogassam őket, erősnek tűnjek, olyannak, akire mindig számíthatnak. Néha persze úgy éreztem, hogy képmutatás, amit teszek.

Most viszont egyáltalán nem esett nehezemre a mosolygás.

Élveztem az életet.

Most… elégedett voltam.

Komolyan, nagyon is elégedett.

Ma este itt volt körülöttem mindenki, aki számított.

A munkahelyemen teljes erőbedobással dolgoztam. Imádtam a hivatásomat, és keményen küzdöttem az előbbre lépésért.

Csak két olyan ember nem volt itt, akit szeretek: Frankie és Ryland, vagyis Rex és Rynna gyerekei. Én voltam a keresztapjuk.

Frankie könnyedén az ujja köré csavart, és amikor alig hat héttel ezelőtt megszületett Ryland, azonnal odavoltam érte is. Nagyon bírtam azt a kis kölköt.

– Azt hiszem, most már ideje elindulnunk hazafelé, igaz? – kérdezte Rex Rynnát.

Lillith és Nikki egyből tiltakozott.

– Nem, még nagyon korán van! – vinnyogta Nikki.

A két barátom meg én ugyanabba az iskolába jártunk, mint Lillith és Nikki. Az idők kezdete óta ismertük egymást, néha együtt lógtunk, de a csajok mindaddig nem váltak összetartó kis közösségünk részévé, míg meg nem barátkoztak Rynnával. Ez persze azzal járt, hogy Broderick Wolfe is betársult hozzánk, hiszen ő volt Lillith férje.

– Könnyen beszélsz, csajszi, neked nem kell hajnali ötkor felkelned a gyerekhez! – felelte Rynna pléhpofával.

– Ha maradtok még egy kicsit, esküszöm, holnap reggel ötkor átveszem tőled a hajnali műszakot, hogy tovább alhassatok, vagy olyasmit művelhessetek, amit éppen szeretnétek. – Nikki sokatmondóan magasba vonta a szemöldökét. Világos volt, hogy mire gondol.

– Ráadásul Lillithet is kinevezem önkéntesnek.

Könyökkel oldalba bökte a barátnőjét.

– Te is jössz velem, igaz?

– Izé… Hogy Frankie-vel és Rylanddel lehessek? De még mennyire!

Rex Rynnára pillantott.

– Ünnepélyesen bejelentem, hogy mostantól ez a két csajszi az én két legeslegjobb barátom.

– Na, szép, én meg mehetek a kukába. Éppen ezen a nagy napon – szólaltam meg savanyú képet vágva, majd gyorsan ittam egy kis pohár whiskyt.

Rex elmosolyodott.

– Figyelj, haver, nem igazán akad fontosabb dolog az alvásnál és a szexnél. Nikki most lehetővé teszi, hogy mindkettő összejöjjön. Ennyi! Ő a legjobb barátom.

Felháborodva felhördültem.

– Nekem mondod? Én első kézből tudom, hogy ez így van. Talán elfelejtetted, hogy három évig a kórház sürgősségi osztályán dolgoztam?

Már nem is reménykedtem abban, hogy valaha kialhatom magam.

A szex viszont kis híján mindenért kárpótolt.

Megengedtem magamnak, hogy élvezzem a nemiséget. Átadva magamat a vággyal teli testnek, megfeledkezhettem mindarról a stresszről, traumáról és iszonyatról, ami nap mint nap rám zúdult.

Néhány órára elengedhettem magam.

Lehullottak rólam a láncok.

Közben nem kellett olyan ígéreteket tennem, amiket nem tudok betartani. Nem kötődtem senkihez.

Egyszerűen… szabad voltam.

Aztán néhány órán át rohadt jól aludtam.

Ez elég volt ahhoz, hogy feltöltődjek energiával, és működni tudjak. Sokat segített az a tudat is, hogy képes vagyok egy kicsivel jobbá tenni ezt az elbaszott világot. Egy olyan valóságban éltünk ugyanis, ahol az idő múlása csupán azt jelentette, hogy újabb és újabb tragédia zúdul az emberekre.

Az az igazság, hogy lassacskán rádöbbentem valamire. A romok alatt legalább ugyanannyi csoda rejtőzik, mint amennyi katasztrófa sújt le ránk.

Minden egyes darabokra hasadó szívre jutott egy olyan, aminek begyógyultak a sebei.

Minden egyes elveszített életre jutott egy megmentett ember.

Arra tettem fel az életemet, hogy megmentsek másokat.

Amikor Ollie rám szegezte a mutatóujját, a fényben jól látszottak viharvert bütykei.

Vicces, hogy az asztal körül ülők annyira eltértek egymástól. Brody és én öltönyt viseltünk. Elegánsak és ápoltak voltunk. Rex és Ollie viszont kemény fickónak tűnt. Olyanoknak, akikkel nem érdemes leállni szórakozni.

– Én már akkor megmondtam, hogy belőled doki lesz, amikor tizenkét éves korunkban a tó partján eltörtem a bokámat, te pedig egy kibaszott fadarab meg az inged segítségével rendbe tettél. Jobban belegondolva, hálával tartozol nekem azért, hogy már olyan zsenge korunkban elindítottalak a megfelelő irányba.

Jókedvűen elvigyorodtam.

– Tesó, ne álmodozz!

– Én aztán nem álmodozom. Százalékot követelek.

Magasba vontam a szemöldököm.

– Ne már! Csak nem azt hiszed, hogy valamilyen sztár vagyok?

Felragyogott az arca, amikor nevetett.

– Én aztán nem, haver. Kicsit sem. Viszont le merném fogadni, hogy ők ott simán ezt hiszik.

A vállam fölött hátranéztem, amerre mutatott. A bár túlsó végét nagyhangú nők csoportja foglalta el. Olyan sokan voltak, hogy össze kellett tolniuk öt vagy hat asztalt. Hangosan nevettek, pohárköszöntőket mondtak, a jókedvükkel sikerült túlharsogniuk a bár zaját.

A felsőtestüket a hátuk mögött játszó együttes zenéjére mozgatták.

Önfeledtek voltak, és szabadok.

Elvigyorodtam, és már fordultam vissza Ollie felé, hogy a tudomására adjam, ma éjjel nem vadászom, amikor megdermedtem, és visszakaptam a tekintetem a hangoskodó társaság egyik tagja, egy lány irányába.

A következő pillanatban már a legcsekélyebb esélyem sem volt rá, hogy levegyem róla a pillantásom.

Dús, vörös fürtjei egészen a háta közepéig leomlottak. Ilyen színű hajfestéket nem lehet venni. A fürtök ragyogása elárulta, hogy tejfehér bőrét egészen biztosan rengeteg szeplő borítja a ruha alatt. Azonnal rám tört a vágy, hogy kiderítsem, ez a bőr tényleg olyan puha-e, mint amilyennek látszik.

A helyemen ülve profilból láthattam a lányt. A bár hangulatvilágításának meleg fényében jól látszott az arcának a vonala – a pisze orr, a duzzogó száj és a gödröcske az állán.

Lenyűgöző volt.

Isten a megmondhatója annak, hogy engem legalábbis azonnal lenyűgözött.

Ahhoz képest, hogy a társaság többi tagja önfeledten bulizott, ez az ismeretlen úgy ült ott, mint aki valahol egész másutt szeretett volna lenni.

A tekintetem végigsiklott a krémfehér blúzon, a csipkével szegélyezett keresztpántos V alakú dekoltázson, meg persze a fekete szoknyán, ami, ha jól láttam, tökéletes formájú csípőt ölelt körül. Keresztbe tette a lábát, és a cipője sarkát beakasztotta a szék keresztvasába. Olyan arckifejezéssel iszogatta a rozét, mintha attól tartott volna, hogy még egy korty esetleg lyukat égetne merev vértezetébe.

Ennek az ifjú hölgynek nagy szüksége volt arra, hogy valaki felvidítsa.

Nikki befurakodott közém és Ollie közé.

– Úgy tűnik, hogy mindjárt elveszítjük a mai ünnepség díszvendégét. Nézze meg az ember, itt nyálazol amiatt a szegény, mit sem sejtő, ártatlan leány miatt.

Ciccegve, huncutul rám mosolygott. Ez a nőszemély egyfolytában ugratott az alkalmi kapcsolataim miatt, és azzal ijesztgetett, hogy előbb vagy utóbb az egyik csaj el fogja csavarni a fejemet.

Halvány sejtelme sem lehetett arról, hogy ilyesmi sosem fog történni.

Látványosan a szívemre szorítottam a kezemet.

– Nikki Walters… Hát komolyan ezt gondolod rólam? Semmi ilyesmit nem tennék.

– Á, dehogy! – mondta elnyújtott hangon, aztán megrázta a fejét, és kuncogva taszított egyet rajtam. – Gyerünk, indulj, mégis mire várnál? Sosem tudhatod, talán épp álmaid asszonya vár rád annál az asztalnál.

Elvigyorodtam.

– Ennél azért igazán jobban ismerhetnél. Eszem ágában sincs megtalálni álmaim asszonyát! – Kiittam az italom maradékát, és nagyot cuppantottam. – Ugyanakkor semmi kifogásom nem lenne néhány kellemes óra ellen.

Nem semmi, elég volt egyetlen pillantást vetnem a bár félhomályában ücsörgő lányra ahhoz, hogy puff, semmivé váljon az előbbi elszántságom. Még hogy vissza akarom fogni magamat?

Nikki úgy tett, mintha felháborítottam volna.

– Eljön a nap, kisfiam, amikor végül ráunsz ezekre a kis játszmáidra.

A szeme sarkából Ollie-ra pillantott. Mielőtt ragyogó mosolyt tudott volna erőltetni magára, egy pillanatra jól látszott, hogy mennyire szenved. Amióta csak ismertem, ez a szegény lány fülig szerelmes Ollie-ba. Persze időről időre azért bepasizott, de még így is nyilvánvaló volt, elszántan várja, hogy Ollie-nak megjöjjön az esze.

Csakhogy én elég jól ismertem Ollie-t, tudtam, hogy butaság erre számítani. Nikki jobban tenné, ha elkezdene élni. Ha elfelejtené Ollie-t. Keresnie kellene valakit, aki elfogadja olyannak, amilyen. Ez a csodálatos, tűzrőlpattant teremtés boldoggá tehetne egy férfit, és cserébe maga is boldog lehetne.

Hatalmas puszit nyomtam a fejére, és egyik karommal magamhoz öleltem.

– Néha az a helyzet, hogy az embernek csak ezek a játszmák maradnak.

Megrázta a fejét.

– Na, persze, világos. A munkád rabja vagy. Értem.

Csakhogy semmit sem értett. Egyedül Ollie és Rex tudta az igazat. Az egész világon nem akadt senki más, akire rábíztam volna a titkaimat, az életemet és a szégyenemet.

– Akkor gyerünk, indulj! Mi pedig majd elücsörgünk itt, és benyomjuk ezt a nagy üveg, csodálatos tequilát, amit Ollie ilyen nagyvonalúan megosztott velünk. – Megragadta Ollie csuklóját. – Ha visszajönnél, tudod, hogy hol leszünk…

– Egy óra múlva ott térdelsz a klotyóban, és hangosan hánysz.

Rám mutatott.

– Ugyan, öcsi, téged bármikor az asztal alá iszlak! Ma viszont kegyes leszek. De csak azért, mert holnap reggelre bevállaltam a gyerekmegőrzést.

– Elfogadom a kihívást. Száz dollár a tét.

– Nagy nyavalyát… Ha én nyerek, akkor te elkezdesz járni egy csajjal!

Felhördültem.

– Ne légy kegyetlen! Eddig azt hittem, hogy most engem ünneplünk.

Savanyúan mosolygott rám.

– Ó, de hát éppen ezt tesszük.

Mindketten visszafordultak, az asztal körül ülő kacagó és csevegő barátaink felé, én elindultam a bárpult felé, kértem magamnak egy whiskyt meg egy pohárral abból a buborékos, rózsaszín húgyból.

Amikor megfordultam, kis híján kiestem a cipőmből.

Mintha belém csapott volna egy villám.

Az a lány engem nézett.

Még sosem láttam ilyen zöld szemet.

Mint a rét füve.

Mint a mohával borított, termékeny föld.

Egy pillanatra megszédültem.

Megnyílt a lábam alatt a talaj.

Elment a józan eszem.

Azért, mert elég volt egyetlen pillantást vetnem rá ahhoz, hogy minden gyökeresen megváltozzon.

Mielőtt felfoghattam volna, hogy mit érzek, gyorsan megráztam magam, és az arcomon máris felragyogott az a különleges mosoly, amit az anyukám szerint aljasul a csábítás fegyvereként használok.

Elindultam a lány felé.

2. FEJEZET

Hope

Észrevette, hogy bámulom.

Basszus!

Észrevette, hogy őt nézem.

Lehajtottam a fejem, hogy elbújjak a hajam függönye mögött.

Nem használt.

Éreztem, ahogy közeledik.

Borzongás futott végig a hátamon. Kihúztam magam, és ráharaptam az alsó ajkamra, mert abban a pillanatban egyértelműen éreztem, hogy ott áll mögöttem.

Férfiasan.

Erőtől duzzadóan.

Lehengerlően.

Ez a pasi ilyen volt. Áradt belőle a magabiztosság, az erő és a szexualitás.

Olyan volt, mint egy elegáns fotómodell, ahogy az egyik kezét lazán bedugta a nadrágja zsebébe, miközben erős csuklóján megvillant ízléses órája. Szögletes, határozott vonású, markáns arcát mintha egy szobrász faragta volna.

Ha nem áradt volna belőle ez az elemi férfiasság, akár cuki is lehetett volna.

Vihar tombolt bennem.

Ismertem a fajtáját.

Az ilyen faszikból csöpögött az önteltség, a képmutatás és a hiúság. Jól tudtam, a lehető legnagyobb ívben el kell kerülnöm az ilyeneket.

Mindennek a tudata még szörnyűbbé tette a bőrömön száguldozó, hideg hullámokat, és amikor ez az alak hirtelen ott állt mellettem, a kisugárzása gyakorlatilag leheletként simította végig a vállamat. Az érzékeim megtántorodtak a markáns, citrusos illattól. Olyan volt, mintha juharlevekre facsartak volna ki egy narancsot, amire aztán cukrot öntöttek, majd az egészet elkeverve, alaposan felhígították volna a hasunkat csodálatos meleggel eltöltő édes whiskyvel.

Édes Istenem! Ennek a pasinak még az illata is lenyűgöző.

Az orrom előtt megjelent egy pohár ugyanolyan bor, mint amilyet eddig is ittam, és az ismeretlen könnyedén fellendült a mellettem lévő bárszékre.

– Úgy tűnt, rád fér még egy pohárkával.

Szembefordultam vele, és minden önuralmamra szükség volt ahhoz, hogy leeső állam ne koppanjon a parkettán, mert eddig tök feleslegesen pislogtam a terem túlsó végében ülő pasira, amit ugyanis innen láttam, az távolról sem készített fel a most rám váró, elképesztő közelképre.

Milyen magas! Obszcénül magas. Karcsú alak, duzzadó izmok. Szőke haját rövidre vágták, csak elöl hagyták meg picivel hosszabbra. Divatos volt, és egyszerűen tökéletes. Érzéki, puha ajka veszélyt ígért.

Ilyen egy igazi bajkeverő.

Könnyed, öntelt mosolyú káosz.

A tökéletes, irányított összerendezetlenség.

Megráztam a fejem, és megpróbáltam magamhoz térni a kábulatból.

Ez a pasi egy könyörtelen szívtipró. Felszegtem az állam.

– Ez komoly?

Mintha csak egy bűnjelre akartam volna felhívni a figyelmét, jelentőségteljesen a félig még teli poharamra néztem.

– Ugyan már! Én az alapos felkészülés híve vagyok. Mit gondolnál rólam, ha megkockáztatnám, hogy kiszáradjál?

– Lenyűgöző lovagiasság. – Szerettem volna a válaszomat mérgezett nyílként rázúdítani. Csakhogy figyelembe véve a pasi szája sarkában bujkáló mosolyt, nyilvánvalóvá vált, nem kerülte el a figyelmét, hogy remeg a hangom.

Istenem, nagyon óvatosnak kell lennem, különben ez az alak kapásból elcsavarja a fejem! A gyomrom remegése azt súgta, hogy nem lesz nehéz dolga.

Csak tekerné, csavarná a fejem, míg végül gyurmává válnék, amit aztán a padlóba taposna méregdrága cipőjével.

Az ujjam hegyével végigsimítottam a poharam peremét.

– Semmi szükségem erre a potyapiára! Csak egy pohárral szabad.

Magasba vonta a szemöldökét, és érzéki, csábító ajkán játékos mosoly villant fel.

– Ó… Értem… Hagytad magadat rábeszélni arra, hogy ma este te legyél a barátaid sofőrje? Sorsot húztatok, és neked jutott a legrövidebb szalmaszál?

Szembeszálltam a rám törő nyugtalansággal, és elfordultam, mielőtt bevallottam volna:

– Valami ilyesmi történt.

Az a helyzet, hogy eszem ágában sem lett volna beismerni, hogy pocsék a helyzetem, hogy én húztam a rövidebbet, és bulizás helyett robotolnom kell. Ugyanakkor viszont ez távolról sem jelentette azt, hogy kismadárként csapongva tölthetném a mindennapjaimat. Főleg nem egy ilyen pasival.

Aki most oldalra hajtotta a fejét, és ragyogó tekintetével foglyul ejtette a figyelmemet. Mintha valahogy érzékelte volna a lényem legmélyén száguldó áramlatot. Megremegtem, amikor arra gondoltam, hogy esetleg pontosan ezt szeretné: a szívembe akar látni. Tudni akarja, hogy ki vagyok valójában.

Összevonta a szemöldökét.

– Vagy talán nem vagy idevalósi? – A rövid, megrázó pillanat máris véget ért, és úgy tűnt, a csábító levonta a megfelelő következtetést. Homályosabbá váló tekintetéből gyengédség sugárzott. – Le merném fogadni, hogy ez utóbbi az igaz.

A válaszára valami görcsbe rántotta a gyomromat, és önkéntelenül is a legjobb barátnőmre néztem.

A kacagásától reszketett a levegő, a hangja vidáman csengett, ahogy néhány másik barátjával beszélgetett. Boldogan mosolygott.

Minden jelenlévő őt ünnepelte.

Egyértelmű volt, milyen remekül érzi magát. Pontosan úgy, ahogy a reményei szerint nekem is kellett volna. Ezért győzött meg arról, hogy elkísérjem.

– Ma van a legjobb barátnőm születésnapja, Jennáé – magyaráztam. Visszafordultam a férfi felé, és nem bírtam visszafogni magamat. A hangomból nyilvánvaló volt, hogy milyen fontos nekem Jenna. – Mindenképpen el kellett jönnöm ide.

Játékos mosolya ekkor egyértelműen csábító vigyorrá változott. Közelebb hajolt hozzám, és miközben e szavakat suttogta, az ajkát csupán egy hajszál választotta el a fülemtől:

– Mit szólna a barátnőd ahhoz, ha most elrabolnálak innen?

Egyszerűen nem tudtam mit tenni a rám törő sóvárgás ellen. Éreztem, hogy a lelkem mélyén felbugyog a vonzalom.

Önálló lénnyé változott ez az érzés.

Kettőnk között lángolt a levegő. Forróság és kéjjel teli vágyakozás izzott.

Képtelenség lett volna letagadni, hogy ez a gyönyörű ismeretlen milyen hatással van rám.

Csakhogy már azzal is túl messzire merészkedtem, hogy egyáltalán szóba álltam vele.

– Ő valószínűleg azt mondaná, hogy nagyon helyes. Én viszont azt mondom, hogy csak az idődet pocsékolod.

Azt hittem, hogy kuncogni fog, de ehelyett egyik, hatalmas kezével megdörzsölte szögletes állkapcsát, és szélesen elvigyorodott.

– Ígérem neked… mindent megteszek azért, hogy ne tűnjenek elpocsékolt időnek a velem eltöltött órák. Bearanyozom minden pillanatukat.

Van még valami, amit ki nem állhatok ezekkel az önfejű, beképzelt alakokkal kapcsolatban. Egyik sem tudta, hogy meddig mehet el. Biztosra vették, mindenhez joguk van, és semmiért nem kell fizetniük. Még csak fel sem merült bennük, hogy az árat neked kell megfizetned.

Nem törődve a belsőmben izzó vágyakozással, a sértődöttségre összpontosítva leheletnyivel közelebb hajoltam. Sziszegő indulattal szólaltam meg:

– Úgy nézek ki, mint egy kis ribi, aki szó nélkül elmegy egy vadidegen faszival a bárból? Lehet, hogy te vadászni jöttél ide, én viszont a barátnőmmel ünnepelek. Rászánom az időmet, mert ő gyakorlatilag minden egyes pillanatát velem tölti. Ezen felül tök őszintén megmondom, elegem van már azokból a pasikból, akik azt hiszik, csak csettinteniük kell, és az összes nőről lecsúszik a bugyi.

Hátrahőkölt, és átható, kék szeme elsötétedett. Olyan volt, mint a Bora Bora fölött lenyugvó nap, amikor távozása csillogó fekete tükörré változtatja a türkizkék tengert. Mintha nem csupán megdöbbentette volna az elutasításom, de valamiért élvezte volna a helyzetet.

Vagy talán csak az járt az eszében, hogy milyen lehetnék bugyi nélkül, mivel a tekintete elindult lefelé, végigsiklott a szoknyámon, és megállapodott a nevetségesen magas sarkú cipőmön, amit amúgy a ruhásszekrényem legaljáról bányásztam elő.

A mind jobban elsötétedő szempár pillantása lassan visszatért az arcomra. Magamon érezve ezt a tekintetet, elöntött a forróság.

Elővillanó nyelvének a hegye végigsimította az alsó ajkát, miközben én csak ültem, és bámultam. Azt néztem, hogy teljesen megváltozott a kisugárzása. Játékossá és lazává vált.

– Hát az a helyzet, bármennyire is odavolnék azért, hogy kibújjál a bugyidból, most már te is láthatod, nem csettinteni jöttem ide hozzád. Úgy néztél ki, mint aki elég pocsékul érzi magát, én meg azt gondoltam, hogy talán tudnék változtatni ezen.

– Valamiért azt gondolom, hogy eközben mindketten megszabadultunk volna a ruháinktól. – Ezt tök éles hangon akartam a képébe vágni. Magabiztosan. Ehelyett a saját szavaimat meghallva tűzvörös lett az arcom.

Lehajtottam a fejem, ráharaptam az alsó ajkamra, és halkan szidtam magamat. Hogy lehetek ennyire béna? Nem mozogtam otthonosan ezen a pályán. Ez a gondolat persze még inkább az értésemre adta, hogy nem lenne szabad itt lennem.

Egy bárban, ahol mások a játékszabályok. A pasi halkan kuncogva felállt, és szinte fölém tornyosult. Megremegtem, amikor odahajolt hozzám, és a szavait belesuttogta a fülembe.

– Lehet, hogy pontosan ezt akarod? Hogy felkapjalak, és elraboljalak innen? Ostoba volnék, ha elszalasztanám ezt a lehetőséget. Annyira feszült vagy, hogy majdnem felrobbansz, én viszont egészen hajnalig az ellazításodon dolgoznék. Újra és újra. Csakhogy eszem ágában sincs olyasmit kérni tőled, amit önszántadból nem tennél.

A válaszával igencsak meglepett, és amikor felegyenesedett, remegő ronccsá változtam. Rám mosolygott, és a teli borospohárra mutatott.

– Ha ehhez van kedved, idd meg! Lazíts! Legalább egy kicsit. – Körülnézett a bárban. – Úgy érzem, hogy te mindenki másnál jobban rászolgáltál egy kis boldogságra.

Jeges szeme legmélyén lágy fény ragyogott fel, én pedig fájdalmasan elakadó lélegzettel néztem fel rá.

Kedvesség.

Ezt láttam a szemében, csakhogy olyan erős érzelmek alatt rejtőzve, hogy a felfogásukhoz egyszerűen hiányzott belőlem az erő.

– Köszönöm – mondtam.

Biccentett, és egyetlen további szó nélkül megfordult.

Nem akartam a hátát bámulni, ahogy keresztülsétál a báron. Mégsem tudtam visszafogni magam, és gyors pillantásokkal követtem, mert lenyűgözött, ahogy könnyedén végigment a zsúfolt asztalok között.

Áradt belőle a lazaság és a magabiztosság.

Visszatérve a helyére kapásból beilleszkedett a barátai közé, és olyan lelkesen kacagott, mint aki egy pillanatra sem hagyta el őket. Egy kézzel átkarolta a nagydarab fickó vállát, mintha csak gyermekkori jó barátok lettek volna.

Összerezzentem, mert valaki megrántotta a kezemet. Jenna állt ott mellettem.

Barna szeme tágra nyílt, kíváncsian nézett, a hangjából izgatottság csepegett.

– Ki volt az a magas csodapasi? Édes Istenem, ha tudom, hogy ebben a bárban ilyen dögösek a pincérek…

Megrázkódva megpróbáltam lerázni magamról az eddigi kábulatot, és az ismeretlen férfi árnyékából kilépve visszatértem a valóságba.

– Csak egy bajkeverő, akit sikerült leráznom.

– Ó, ne csináld már, Hope! – Könyörgő tekintettel megragadta a karomat. – Megígérted nekem, hogy lazítasz egy kicsit. Egy éjszakát. Emlékszel rá?

Felnéztem Jennára, és aggódva ráharaptam az ajkamra.

– Sajnálom, eszem ágában sem volt elrontani a bulidat. Csak hát tudod, hogy óvatosnak kell lennem.

– Azt hiszed, hogy ezzel nem vagyok tisztában, Harley Hope? Csakhogy ez még nem jelenti azt, hogy úgy kellene tenned, mintha meghaltál volna. Nézd meg magad! Ezen az egész kibaszott helyen te vagy a legdögösebb csaj. Erre te elszalasztod a lehetőséget!

A keblére ölelte a fejemet, az arcom egyszerűen eltűnt a két melle között. Úgy simogatott, mintha én lennék az új kiskutyája.

Fülig érő szájjal vigyorogtam.

– Szeretném a tudomásodra hozni, csakis azzal tudnád elrontani a bulimat, ha most nem lennél itt. Gyerünk, mozdítsd meg a formás kis seggedet, és igyál egy pohárkával velem!

– Elment az eszed?

Talpra rántott, és miközben nevetséges cipőmben egyensúlyoztam, vigyorogva, homályos tekintettel nézett rám.

– Ma este őrült vagyok!

Haboztam. A barátnőm aggódva nézett rám.

Jenna egyszerűen páratlan.

Senki másra nem hallgatok úgy, mint rá.

Megszorította a kezem.

– Nem lesz baj, Hope. Ígérem neked. Te is rászolgáltál egy kis boldogságra.

Megráztam a fejem, aztán engedtem neki, és hagytam, hogy egy kis időre én is boldog legyek. Ugyanakkor jól tudtam, hogy napkeltekor ott vár majd rám a keserű valóság. Esze ágában sincs kiengedni a markából.

Két órával később kitántorogtam a bár ajtaján a kellemesen meleg alabamai éjszakába. A járda az utcai lámpák halvány fényében fürdött, a környéken még most is rengetegen mentek az egyik szórakozóhelyről a másikra, és az ajtóban még mindig ott állt a biztonsági őr.

Jenna mindenáron ki akart kísérni a taxihoz, de én nem engedtem. Eszem ágában sem volt hagyni, hogy miattam kizökkenjen a bulizásból. Ideje volt viszont, hogy a kicsapongásom véget érjen. Már így is olyan dolgokat műveltem, amit soha nem szoktam megengedni magamnak.

Leszegett fejjel az éjszakai mulatozókra váró taxik rövid sora felé siettem az utcában.

Csakhogy a cipőm sarka megakadt a járda egyik repedésében. Az ital miatt nem voltam elég gyors, elvesztettem az egyensúlyomat, és imbolyogva előrezuhantam.

Felhördültem, tudtam, hogy mindjárt csúnyán beverem a fejemet.

A hördülés majdnem sikoltássá változott, amikor hirtelen egy vastag kar ölelte állt a derekamat, visszarántott, és biztonságosan talpra állított.

Ziháló kebellel már azelőtt is pontosan tudtam, hogy ki mentett meg, mielőtt megfordított volna.

A tekintete majdnem átdöfött, alaposan megvizsgált, és legalább annyira zihált, mint én, amikor rám förmedt:

– Jól vagy?

Hátraléptem, és megpróbáltam összeszedni magamat.

Olyan sokszor pislogtam rá, hogy egészen biztosan őrültnek tartott.

Csakhogy Mr. Bugyinedvesítő nem álomkép volt.

Mindkét tenyere rásimult a karomra, és emiatt enyhe elektromos bizsergés futott végig a bőrömön.

Az arcán az aggodalom helyét száraz vigyor vette át. Olyan gyönyörűek voltak a vonásai, hogy szinte kővé dermedtem.

Nem kellett volna innom.

A pia miatt ugyanis zűrzavar támadt a fejemben. Veszélyes, merész ötletek. Olyanok, amelyekre feltámadt bennem a vágy és az igény arra, hogy valamit kezdjek az életemmel.

Csakhogy nem volt szükségem többre. Éppen eleget kaptam – többet is, mint eleget – és tudtam, hogy ennyivel be kell érnem.

– Úgy tűnik, jól vagy – mondta, és a szája szegletében megjelent egy halvány mosoly.

Becsuktam a szemem, megpróbáltam összeszedni magam, hogy végre meg tudjak szólalni, majd halálra váltan hallottam a számból előtörő szavakat:

– Te követsz?

Jókedvűen elvigyorodott.

– Izé… komolyan beszélsz?

Keresztbe fontam a karomat a mellem előtt, megpróbáltam falat alkotni, egy pajzsot, mert ezt a pasit mindenütt ott éreztem.

– Hogy komolyan beszélek-e?

A fenébe is, miért lett kérdés a kifakadásomból?

Hitetlenkedve felnevetett, és a mutatóujjával hátrabökött a bejárati ajtó felé.

– Idekint álltam, amikor kijöttél. Kikísértem az egyik barátomat, megvártam, hogy beüljön a taxiba, hogy biztonságban hazamehessen. Ekkor tántorogtál ki bentről, királylány. Mázlista vagy, hogy itt álltam és megmentettelek.

Közelebb lépett hozzám, és kettőnk közül eltűnt a tér.

Végigszánkázott rajtam a félelem.

Nem azért féltem, hogy esetleg bajba kerülök, sokkal inkább azért, mert ez a pasi olyan érzéseket hozott elő bennem, amiket nem lett volna szabad. Még nem. Majd valamikor talán. Egyelőre azonban nem engedhettem meg magamnak az ilyen érzelmeket.

– Valaki kicsikét el van telve magával ma este – hallatszott a dörmögő ugratás.

– Nagy nyavalyát – nyögtem ki, miközben alig kaptam levegőt.

Az arcán már megint az a gyengéd, mindentudó kifejezés ült. Félrehajtotta a fejét, és úgy tűnt, hogy ez a gyönyörű férfi esetleg tényleg meg tudja érteni a helyzetemet. Mintha belelátott volna a szívem legmélyébe.

Nem tudtam eldönteni, hogy ennek örülök-e, vagy inkább félek miatta.

– Most már tényleg mennem kell – mondtam.

Felemelte a kezét, és elképesztő finoman megsimogatta az államat.

Felhördültem.

Megdöbbentett az idegeimen végigszáguldó elektromosság. Legbelül bennem valami virágba borult, és rám tört a vágy.

Kelepcébe kerültem.

Mintha egy kötéllel vonszoltak volna az ismeretlen felé.

Egy mágneses béklyóval.

Hatalmas, sodró, de ugyanakkor gyengéd volt ez az erő.

Ráharapott az alsó ajkára, valamin töprengett, aztán biccentve hátralépett, és zsebre vágta a két kezét.

– Na, igen. Tudom. Menjél haza, drága kincsem. Ez itt nem a te helyed. Csak… – Elhallgatott, de aztán folytatta. – Megtennél egy szívességet a kedvemért?

Idegesen pislogtam egyet.

Bizonytalanul várakoztam, mert most már tudtam, mennyire hibásak voltak ezzel a pasival kapcsolatban az első benyomásaim. Teljesen ostoba következtetéseket vontam le belőlük.

– Vigyázz magadra. Időnként kicsit lazítanod kéne. Rászolgáltál a boldogságra.

Nem tudtam befogni a számat.

– Boldog vagyok.

– A félelem azonban mégis láncra ver.

Ekkor értettem meg a lényeget.

Ez az alak tényleg belelát a lelkembe.

– Akadnak dolgok, amik elég fontosak ahhoz, hogy féljünk miattuk – mondtam neki, bár nem tudtam, hogy miért. Hogy a fenébe sikerült elérnie azt, hogy váratlanul ennyire megnyíltam előtte, és annak dacára is kiöntöttem a szívemet, hogy a nevét sem tudtam.

A szemében néma megértéssel felszegte a fejét, én pedig odabiccentettem, mielőtt megfordultam volna, hogy kinyissam a járda mellett várakozó taxi ajtaját.

Kővé dermedtem, amikor hátulról lesújtott rám a hangja:

– Őszintén remélem, hogy hamarosan véget ér az, ami most fogságban tart.

A vállam fölött hátranézve halványan elmosolyodtam.

– Ne aggódj. A szívem tele van reménnyel.

Mielőtt még bármi mást mondhattam volna, gyorsan becsusszantam a taxi hátsó ülésére, becsaptam az ajtót, és nem néztem hátra, miközben elindultunk.

Megmondtam a sofőrnek a címemet, és a fejemben össze-vissza kavarogtak a gondolatok, miközben gyorsan keresztülhajtottunk a csendes, alvó környéken. A szomszéd ház földszintes épülete előtt álltunk meg. A gyeppel borított udvart fehér deszkakerítés szegélyezte.

Az érzelmeim az elégedettség és a rettegés között ingadoztak. A kis házból áradt a remény. Gondoskodnom kellett arról, hogy ez így is maradjon.

Odadobtam húsz dollárt az anyósülésre.

– Köszönöm – motyogtam, és kiszálltam. A cipőm sarka visszhangot vert, ahogy végigmentem az udvarom közepén az úton. A toronymagas fák imbolyogtak a fejem fölött, én felmentem a két lépcsőfokon a fedett verandára.

Elővettem a kulcsomat, és már éppen bedugtam volna a zárba, amikor az ajtó előtt állva mozgásra figyeltem fel.

A tarkómon egyből felállt a szőr.

Rám tört a borzongás.

A rémület áradata. A rossz előérzet tengere.

Lassan megfordultam, és megpillantottam az árnyak közül kibontakozó alakot.

Fenyegető volt.

Hideg.

A szívem vadul lüktetett, a vérem őrjöngve száguldott az ereimben, a fülem pedig úgy zúgott, hogy alig hallottam valamit.

Hátratántorodtam az ajtó felé.

– Te meg mégis mit keresel itt?

Gonoszul felnevetett.

Mert ilyen volt.

Gonosz.

Arra készült, hogy elpusztítsa bennem mindazt, ami jó. Éveken át reménykedtem, hogy megjön az esze. Abban, hogy a lelkét borító düh páncélzata végre megreped, kinyílik a szeme, és képes lesz meglátni a valódi szépséget.

És talán megérti, hogy ebben a világban nem léteznek tökéletes dolgok. Ez csak álltatás.

Ma már tudom, hogy nincs remény.

Lassú, megfontolt léptekkel jött közelebb.

– Szerintem inkább az itt a kérdés, hogy miért jöttél ilyen későn haza.

– Szerintem meg ehhez semmi közöd.

Újra kiröhögött. Mintha én volnék ostoba. Egy kis hülye.

– Veled kapcsolatban mindenhez közöm van, Harley. Tényleg azt hitted, hogy bármi is megváltozik attól, ha elszaladsz előlem?

– Igen – vágtam rá, megpróbálva összeszedni minden erőmet. A kimondott szó hangosan remegett a feszültséggel teli levegőben.

– Nem engedem meg, hogy lelépj – közelebb jött. – Ki vele, hol voltál ma éjjel?

Eszem ágában sem volt válaszolni neki. Ugyanakkor szerettem volna elkerülni, hogy a hallgatással olajat öntsek háborgó elméje tüzére. Nevetséges, ahogy igényt tartott a tökéletességre, a tiszteletre, miközben valójában én már évek óta nem tudtam tisztelni.

– Tudod, hogy ma van Jenna születésnapja. Téged tulajdonképpen miért érdekel ez az egész? Nekünk már semmi közünk egymáshoz. Csak annyit kérek tőled, hogy hagyjál minket békén.

Nem tudtam megakadályozni, hogy a hangom megteljen kétségbeeséssel. Tényleg csak azt akartam, hogy hagyjon végre békén minket.

Pislogott, a szeméből áradt a düh. Közelebb lépve fenyegetően rám förmedt:

– Tényleg azt hiszed, hogy be tudod fogni a számat? Hogy hülyét csinálhatsz belőlem? Abból te nem eszel.

Annyira meglepett, hogy felhorkantam.

– Téged egyedül csak az érdekel, hogy mit gondolnak rólad az emberek, Dane. A látszat. A hatalom. Amikor örökölted a nagyapád kibaszott vállalatát, úgy viselkedtél, mintha az volna az egyetlen igazán fontos dolog a világon. Amikor otthagytalak, világosan megmondtam neked, hogy vége az egésznek, és nincs semmi, amivel megváltoztathatnád a döntésemet.

Hátat fordítottam neki, bedugtam a kulcsot a zárba, hogy elmenekülhessek. Kinyitottam az ajtót, és már lenyomtam volna a kilincset, amikor Dane megragadta a csuklómat. Megpördültem, és felnéztem dühös, öntelt arcára.

Beképzelt volt, és kegyetlen.

Áradt belőle a beteges büszkeség.

– Ezt most azonnal fejezd be, Harley, vagy nagyon megbánod.

Kirántottam a karomat a kezéből.

– Miattad már így is megbántam minden egyes pillanatot, amit önként abban a házban töltöttem. Az összes veled töltött percet.

Egy gyors mozdulattal becsusszantam az ajtón, becsaptam, és remegő ujjakkal a helyére csúsztattam a reteszt.

Korábban is féltem tőle? Persze. De azelőtt azzal rémített meg, hogy mennyire az irányítása alá vont. Ahogy teltek az évek, a szemében egyre nagyobb undorral nézett le rám. A lelkét teljesen kiölte a keménység.

Most viszont el sem tudtam volna képzelni, mire lenne képes azért, hogy továbbra is uralkodhasson fölöttem.