A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Heidi Perks: Come Back For Me, 2019

Fordította

BOZAI ÁGOTA

Copyright © Heidi Perks, 2019

Translation copyright © 2020, by Bozai Ágota

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mint a szemed fényére, 2019

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-6067-01-2

Férjemnek, Johnnak.

Mert hitt bennem.

Valamint Bethanynak és Josephnek.

Hiszek bennetek.

EVERGREEN SZIGETE,
1993. SZEPTEMBER 9.

Viharban indultunk el. A tenger dühös hullámtarajokkal áradt, súlyos vízcseppek csapódtak a lábamnak, mintha nem is esőben, hanem golyózáporban állnék. Apa tudhatta, hogy nem lenne szabad ilyen időben a szárazföld felé indulnunk a vízen, mégis ott állt a fedélzeten és hevesen integetett, hogy valamelyikünk menjen oda, és fogja meg a kinyújtott kezét. Piros esőköpenyének csuklyája lesodródott a fejéről, az eső a fejbőréhez tapasztotta haját. A szélvihart túlkiabálva biztatott minket, hogy szálljunk be, de mi nem mozdultunk a kikötőgát végéről.

A komp erősen rángatta a kikötőkötelet, észrevettem, hogy apa keze erősebben fogja a hajóhíd acél korlátját.

– Szállj be, Stella! – kiáltotta.

Mennydörgés robajlott a fejünk felett, az égen káprázatos fénycsíkok villantak. Mögöttem a házunk éles fényben villant magas fenyőfáink sziluettjei között; mintha valami horrorfilm jelenete lenne. Esőkabátom alatt még erősebben szorítottam magamhoz Szürkemackót. Nem akartam elhagyni az otthonomat, amin kívül más otthont nem ismertem, de apát még sosem láttam ennyire akaratosnak. Arcizmai megfeszültek, foga fehérje kilátszott. Nem szokott ilyen ellentmondást nem tűrően hajthatatlan lenni, és ahelyett, hogy beszálltam volna mellé a hajóba, önkéntelenül hátrébb húzódtam.

– Nem megyek sehová! – kiáltotta mellettem Bonnie. – A nyílt vízen meghalunk!

Nővérem esőkabátja csuklyáját szorosan a fejére szorította, de a halvány holdfényben csak azt láttam, hogy milyen sápadt. Bonnie évek óta vágyott arra, hogy elhagyhassa a szigetet, de nem így akart elmenni.

– Nem fogunk meghalni, el kell mennünk – kiáltott vissza apa. Felém fordult, és halkabban hozzátette: – A szavamat adom. Nem lesz semmi baj. Biztonságban átérünk.

Apáé volt az a kis komphajó, amibe most be akart szállítani minket. Az elmúlt tizenhat évben mindennap megtette vele az Evergreen szigete és Poole Harbour kikötője közötti harmincöt perces utat. Ha valaki biztonságosan át tud minket vinni a szárazföldre, akkor az apa, de még sosem próbáltunk ilyen időben átkelni a tengeren. Anya a házból nem szokott kiengedni minket ilyen időben.

– Miért nem várhatunk reggelig? – kérdezte Bonnie könyörögve. A tengert néztem; a vízfelület dühös fehér habokat köpködött.

– Azért, mert… – kiáltotta apa. – Azért, mert… Az ég szerelmére, szálljatok már be!

Megint hevesen integetett, tekintete elsiklott a vállam fölött; anyát nézte. Anya felénk tartott a mólón. Feje lehajtva, két karja nejlonpelerinje alatt. Bőröndöt húzott maga mögött.

– Hol van Danny? – kiáltott apa. Ekkor éles fényű villám hasított át az égen, én is, Bonnie is összerezzentünk az ijedtségtől. Gyorsan számolni kezdtem magamban, elég gyorsan, de csak kettőig jutottam, mert rögtön eldördült a mennydörgés felettünk. A vihar egyre közelebb ért hozzánk.

A bátyám anya mögött lépkedett, terjedelmes testét fedő, földig érő formátlan fekete kabátban.

Bonnie megint kiabálni kezdett, és a tengerre mutogatott. A hullámok olyan magasra emelkedtek és olyan mélyre süllyedtek, amilyennek még sosem láttam őket. Újabb hangos reccsenés hasított a levegőbe, és ijedten kiáltottam fel, ahogy az egyik fenyőnk egy ága mellettem zuhant a földre. Elugrottam előle, ahogy a szél könnyedén sodorta a mólón.

Apa egy pillanatra abbahagyta a kiabálást, és a sodródó ágat nézte. Könnyeim az eső vizével elegyedve áztatták arcomat, de a szívem összeszorult, valahányszor arra gondoltam, hogy el kell hagyni az én szeretett szigetemet. Azt kívántam, bárcsak apa belátná, hogy bármire is készül, nem éri meg.

– Szerintem várnunk kéne, David – szólt anya magas, kétségbeesett hangon. Tágra nyílt szemmel nézte hol apát, hol a tomboló tengert. – Semmi baj nem lehet abból, ha még egy éjszakát itt töltünk. Holnap hajnalban aztán…

Mind a négyen lélegzet-visszafojtva vártuk, mit mond apa, miután a letört fáról újra anyára néz.

– Nem, Maria. Most megyünk.

– Én ezt nem értem – zokogtam.

Apa engedékeny szülő volt. Olyan, aki megengedte, hogy még egy fél órát játsszunk vagy megegyünk egy kocka étcsokit akár közvetlenül fogmosás után.

– Anya… – kiáltottam anyám felé fordulva. Miért nem tesz anya semmit, hogy apát eltérítse ettől a szándékától? Anya mindenkinél jobban megérti, mennyire hozzánőttem ehhez a szigethez, hogy nem tudnék élni nélküle. Anya legalább annyira szerette Evergreent, mint én.

Anya rám nézett. Pár pillanattal korábban még félelem volt az arcán, de már nem. Már csak üresség.

– Anya…

Remegett a hangom. Azt vártam, hogy azt mondja, menjünk vissza a házba, de tenyerét a hátamra simítva a hajóhíd felé terelt. Tétováztam, de erősen tolt maga előtt. Nem volt más választásom, mint felszállni. Nem fogadtam el apa kinyújtott kezét, az eső elől védett néhány pad egyike felé siettem.

Danny szó nélkül követett. Mögöttem ült, az ablak felé fordulva bámult kifelé. Egyikünkre sem nézett, de ebben semmi szokatlan nem volt.

– Nem akarok elmenni innen – kiáltottam anyára, apára és Bonnie-ra nézve. Csak a nővérem nézett rám, ahogy leült mellém. Combja remegett mellettem, és már nem is emlékeztem, mikor volt ennyire közel hozzám.

Lehúztam a kapucnimat, a komphajó karcos üvegén át néztem vissza a szigetre. A sűrűn csapkodó eső opálosította a képet. Vonalat rajzolhattam volna a szívemre, hogy hol repedt ketté.

Könnyek csorogtak arcomon, a szél erősen megdöntötte a hajót, Bonnie felkiáltott. Megkapaszkodtam, hogy el ne dőljek, de ezzel a kézmozdulattal önkéntelenül elengedtem Szürkemackót. Lehet, hogy Bonnie-nak volt igaza, és nem érünk a szárazföldre, de valami okból apa elhatározta, hogy mindenképpen megpróbálkozunk az átkeléssel. Talán már nem is érdekelt igazán, hogy elnyel-e engem a tenger.

Tizenegy évesen nem voltam felkészülve arra, hogy elfogadjam a szüleim sietve elmondott indokait, hogy miért kell elhagynunk a szigetet. Nem tudtam elhinni, hogy ez örökre szól, és egyáltalán nem értettem, miért muszáj hatalmas viharban elindulnunk egyáltalán.

– Visszajövünk? – kérdeztem a nővéremet súgva.

Bonnie remegő kezével megfogta a kezemet az esőköpeny alatt.

– Nem – felelte. – Nem hiszem, hogy valaha visszajönnénk még ide.

NAPJAINKBAN

ELSŐ FEJEZET

Klienseim a kanapén ülnek velem szemben. A nő szorosan összefonja maga előtt a karját; a férfi előrehajol, kezét szélesre tárt combjai között leengedve kulcsolja össze. Könnyen elférnék a pár két tagja között, és valahányszor eljönnek hozzám, mindig egy kicsit távolabb ülnek le egymástól.

A nő arcizmai olyan feszesek, hogy szinte látom, ahogy az erek pulzálnak rajta, ahogy rezzenéstelen tekintettel néz engem. Csodálkozom, hogy ma még nem sírt… minden eddigi ülésükön sírt. A férje folyamatosan a nőre pillant, de a nő nem néz a férfire. Valahányszor a férfi a nőre néz, megrebben a szemöldöke, mintha csodálkozna, mi romolhatott el ennyire, és mit kéne tennie, hogy ne így legyenek egymással.

– Nem tudok már mit mondani – hebegi a férfi, mire a nő felnevet és a fejét ingatja. Mozog a szája, de olyan halkan mond valamit, hogy nem hallom. – Nagyon sajnálom – mondja a férfi.

– Istenem! – kiált fel a nő, és a mennyezetre néz. Annyira elszánt, hogy szinte látom, ahogy akaratával parancsol magának, nehogy elsírja magát.

Gyűlölöm az ülésnek ezt a részét, de az óra kismutatója már túlment a hatvanon. Hat óra múlt. Tanya várja, hogy bezárjak, hogy hazamehessen. A recepciós munka azzal jár, hogy mindig ő lép ki utolsóként az ajtón.

– Attól tartok… – szólalok meg, de kliensem, a nő a szavamba vág; feláll a kanapéról, és megragadja a karján lazán lógó kardigánt. – Tudom… Lejárt az időnk.

– Nagyon sajnálom – felelem neki. Legszívesebben mindkettőjüket levinném a sarki pubba, hogy ott folytassuk a beszélgetést, ha ez nem lenne annyira szakmaiatlan. – Mielőtt elmennek, van még valami, amit mindenképpen említeni szeretnének?

– Azt hiszem, a férjem már eleget beszélt, igaz?

A férj a szája sarkát rágja, de nem néz fel, ahogy feláll, és zakójáért nyúl.

– Kívánta már, hogy bárcsak ne tette volna fel az első kérdést? – kérdi a nő halkan, miután kilép mögöttem az ajtón.

– És ön? – kérdezek vissza.

Feje mozdul, de olyan kicsit, hogy nem tudom eldönteni, bólint vagy nemet int.

– Hát, már megtörtént. Most már nem lehet az, hogy nem tudok róla, ugye?

A fejemet ingatom. Nem, most már szembe kell néznie a ténnyel, hogy a férje egyszer lefeküdt egy másik nővel. Gondolkodom azon, hogy egyszer jöjjön el hozzám a férje nélkül, de ő már Tanyával beszél, időpontot kér a következő hétre. Mindkettőjüknek.

Miután elmentek, bezárom a szobám ajtaját, és az íróasztalhoz megyek, ahol Tanya megigazítja orrnyergén a vastag szemüveget és hevesen gépel. Csak akkor néz fel, amikor már egészen közel vagyok.

– Már megyek is – mondom. – Bocsáss meg, hogy egy kicsit tovább tartott.

Ekkor megcsörren a telefon, felveszi, mielőtt nekem válaszolna.

– Stella Harvey rendelője.

Bizsergető örömet érzek, valahányszor kimondja ezeket a szavakat. Miközben a családi tanácsadó szolgáltatásom árképzését magyarázza, nem először gondolok arra, mennyi pénzt spórolhatnék, ha nem kéne hozzájárulnom Tanya fizetéséhez. Ő már ott volt, járulékos szolgáltatásként, amikor ebben az épületben béreltem helyiséget. Mellettem egy pszichoterapeuta rendel, a folyosó végén egy pedikűrös és egy reiki-gyógyító, de egyikük sem dolgozik teljes munkaidőben, és nem hiszem, hogy igazán szükségünk lenne recepciósra.

Tanya leteszi a telefont, visszafordul a billentyűzete felé, hogy kikapcsolja a számítógépet.

– Leendő kliensek – magyarázza. – Fiatal pár, a lányukkal van gondjuk. Jövő héten visszahívnak.

– Köszönöm. Van valami kellemes programod a hétvégére?

– Mike és én a szüleit látogatjuk meg. És te?

– Holnap a nővéremnél ebédelek.

– Hogy van Bonnie? – kérdi Tanya szemöldökét összevonva.

Felnevetek.

– Egészen jól van. A férje nem tölti otthon a hétvégét – mondom, bár nem is tudom, miért említem ezt. Azt sem tudom, hogy ennek Bonnie örül-e, vagy még szomorúbb lesz.

Tanya bólint, ajkát csücsöríti, és elképzelem, hogy felidézi az egyetlen alkalmat, amikor a nővéremmel találkozott. Tudom, hogy nem volt tőle elragadtatva, de már régen felhagytam azzal, hogy Bonnie-t védjem. Egy ponton túl már nem törődök vele, hogy mit gondolnak mások, és már nem érzem szükségét, hogy magyarázkodjak, miért van az, hogy bár olyan kevesen maradtak a családomból, nem lehet engem hibáztatni azért, hogy nem ragaszkodok a nővéremhez.

Ráadásul soha senki nem volt képes megérteni a kapcsolatunkat. Még én sem vagyok képes megmagyarázni a minket összekötő bonyolult kapcsolatszövedéket. Szinte mindenben ellentétek vagyunk. De tizennyolc évvel ezelőtt, nem sokkal az után, hogy Danny elment, kimondatlan ígéretet tettem, hogy mindig segíteni fogok a nővéremnek, és támogatom, amiben tudom. Ekkor kezdtem el gondolkodni azon, hogy talán nem teljesen Bonnie hibája az, hogy olyan lett, amilyen.

Néha éjszakánként anya suttogva beszélt hozzám. Amikor azt hitte, hogy alszom, belopózott a szobámba, betakargatott, ha lerúgtam magamról a takarót. Szerettem, hogy mellém térdel a padlóra, meleg leheletét éreztem arcomon, Chanel kölnijének édes illata lebegett felettem, és velem maradt hosszan az után is, hogy kiment a szobámból.

– Egyetlenem, kicsi Stella – súgta, és gyengéden megsimogatta a hajamat. – Te vagy az én igazi kicsikém, az egyetlen igazi pici lányom.

Lehet, hogy ebben nincs helye Bonnie-nak.

Tanya és én egyszerre hagyjuk el az irodát. Balra fordul, én átmegyek az úton a park felé; így rövidítem le kissé a húszperces utat hazáig; a katedrális mellett haladok el, aztán hazaérek, Winchester külvárosába.

Szeretek gyalogolni, még januárban is, amikor csak az utcai lámpák világítanak, és a hideg levegő az arcomba mar. Így van időm végiggondolni, kik lesznek a klienseim a jövő héten, és mint péntekenként mindig, megint megfogadom, hogy nagyobb figyelmet szentelek a vállalkozásom fejlesztésére.

Nem hirtelen szeszélyből határoztam el, hogy családi tanácsadó praxist nyitok. Nem azok közé a gyerekek közé tartoztam, akik nagyon korán elhatározták, mik lesznek, ha nagyok lesznek. Kitűnőre érettségiztem, de még mindig nem volt fogalmam, milyen pályára megyek. Tizenkét boldogtalan munkaerő-toborzási munkában töltött év és egy leépítés utáni nagyon bőkezű végkielégítési csomag kellett hozzá, hogy szünetet tartsak.

Négy éve iratkoztam be a képzésre és a tanácsadásra, amiben részt kellett vennem, hogy másoknak adhassak tanácsokat. A szupervizorom már korán hangsúlyozta a második tétel fontosságát. Ha ugyanis az embernek gyerekkori sebei és korábbi kapcsolataiból megoldatlan problémái vannak, az torzíthatja a másoknak adott tanácsait.

Próbáltam kimaradni a szupervízióból, de teljesen nyilvánvaló volt, hogy nem hagyhatom ki, és tudtam, hogy ha nagyon tiltakozom, azzal gyanút kelthetek, hogy valami nincs rendben a családi dinamikámmal. De életem legtöbb elemét pici dobozokba tuszkoltam és jó mélyen elrejtettem. Ez az én családomban mindenkinek egészen jól ment. A legjobbaktól tanultam, akkor is, ha ez teljesen szembement mindennel, amit a klienseimtől vártam.

– Miért érdekli a családi és párkapcsolati tanácsadás szakterülete? – kérdezte a szupervizorom már a bemutatkozó ülésünkön.

Elmondtam neki, hogy milyen szép és milyen szerencsés gyerekkorom volt. Szerető szülők, idilli környezet Evergreen szigetén. Azt mondtam, érdekelnek a családi kapcsolatok, és mindig is úgy gondoltam, hogy megvan a képességem, hogy figyelmesen meghallgassak másokat és segítsek. Eddig a pontig az igazat, a teljes igazat mondtam neki. Az a bizonyos pont az volt, amikor elhagytuk a szigetet. Illetve lehet, hogy egy kicsit előbbi.

Szupervizorom többet akart tudni Evergreen szigetéről, mint mások általában.

– És csak száz ember lakik ott? – kérdezte csodálkozva.

Bólintottam.

– Alig több mint száz. Mindenkit ismertem, és mindenki ismert engem.

Elmondtam neki, hogy milyen csodálatos volt, ő pedig csodálkozva nézett rám.

– Tényleg nagyon szerettem ott lakni – mondtam nevetve. Tudom, hogy egyesek ettől klausztrofóbiás rohamot kapnak, de nem volt a Földön olyan hely, ahol szívesebben lettem volna.

– És nem találta mindentől távoli, túl eldugott helynek?

Ez is gyakori kérdés volt, mert bár komppal harminc perc alatt a szárazföldre lehetett jutni, Evergreen szigete nem látszott a dorseti partszakaszról.

– Nem.

A nővérem azonban valósággal gyűlölte, hogy a téli hónapokban apám a komppal csak naponta egyszer tette meg az utat. A nővérem persze mindent gyűlölt, amiért én Evergreent szerettem.

– Tehát tizenegy éves volt, amikor elköltöztek a szigetről – folytatta. – A testvérei mennyi idősek voltak ekkor?

– Én voltam a legkisebb. Danny tizenöt éves volt, Bonnie tizenhét.

Szupervizorom bólintott, bár nem tudtam, milyen következtetést vont le ebből, és végig mosolyogtam, nagyon vigyáztam, nehogy repedés látsszon a derűs homlokzaton. Tudtam, hogy hamarosan mélyebbre akar ásni, a szigeten töltött utolsó nyarunk végére lesz kíváncsi, és a távozásunk utáni évekre. Tudni akarja, mi okozta a családunk széthullását, és ezt én nem tudom elmondani neki. Mindannyiunknak voltak titkai, amiket túlságosan jól őriztünk, és mert ezekről sosem beszéltünk, a végén a sok titok szétfeszített bennünket.

Segíteni akartam más családoknak beszélgetni egymással, mert mi ott rontottuk el. De ezt nem fogom elmondani neki. Ezért inkább csak érintőlegesen mondtam el, mi történt, miután elhagytuk a szigetet; a puszta tényeket emeltem ki.

Most próbálom száműzni emlékezetemből a szupervíziós üléseket, amiket ki kellett bírnom, és ekkor esőcsepp hull az arcomra. Nemsokára be kell lépnem az első üzletbe, ha nem akarom, hogy bőrig ázzak. Biztosan a rendelőmben hagytam az esernyőmet, jut eszembe az üzlet borospolca felé kanyarogva; várom, hogy csillapodjon az eső, és közben kiválasztok egy hétfontos palack Sauvignon Blanc-t.

Otthon, a lakásomban töltök belőle magamnak, és a pohárral a konyhaablak elé leülve nézem az üvegen egyenletesen kopogó esőt. Bár a hétvégén nem sok dolgom van, és nem is a tipikus ötnapos munkahétben dolgozom, péntekenként engem is elővesz a hétvége érzése, és a megszokott rutint folytatom: miután megittam ezt a pohár bort, curryt készítek, és iszok még egyet Marcónál, a felettem levő lakásban, és mintha meg sem hallanám, amikor könyörög nekem, hogy menjünk társaságba. Már majdnem tíz óra van, mire visszajutok a saját lakásomba, de még nem akarok lefeküdni. Inkább lefekszem a kanapéra, plédet húzok magamra, bekapcsolom a tévét, a kis asztalról felveszek egy magazint, és belelapozok.

A híradó megy. Felnézek. A riporter egy ház előtt áll, kezében esernyő, a szél ide-oda cibálja lófarokba kötött haját. A képernyő alsó szélén futó feliratra rebben a tekintetem, aztán vissza a riporterre. Nem ismerem fel a részleteket a háta mögött, és már majdnem folytatom az olvasást, amikor valami megragadja a figyelmemet.

Furcsa szögből örökítették meg, de a kép jobb felső sarkában látható egy jellegzetes ablak: kör alakú, opálos üveggel. Óvatosan előrecsusszanok a kanapén, megint kézbe veszem a távirányítót, hangot adok rá, hogy a fülemben kezdődő lüktetésen át is halljam, mit mond a riporternő.

Furcsa, hogy nem ismertem fel rögtön, amikor minden részlet a memóriámba van vésve. Csak annyit kell tennem, hogy behunyom a szememet, és emlékezetből ezer pixel részletességű képet festek róla. Mégsem ugyanolyan. Nem egészen.

Az ablakpárkányokat mély pávakékre festették, és most a kamerakép távolít, látom az egész házat. Koloniál stílusú fehér homlokzatdeszkái vannak, és a ház előtt melegház. Már nem olyan, mint az én otthonom volt. Mégis, kétségtelenül ugyanaz a ház. Bal oldalon megvan még a fehér palánkkerítés. Apa állította egyik nyáron, így választotta el a kertünket a mellette haladó ösvénytől. Jobb oldalon megvannak a kertet szegélyező magas fenyők is.

Érzem, hogy a pulzusom egyre szaporábban ver, próbálom nyugtatni magamat és a riporter szövegére figyelni.

– A sziget összes lakója nagyon megdöbbent – mondja.

A futószövegre pillantok, a főbb hírekre, és csak azt látom: „…az Evergreen szigetén”. Aztán kiúszik ez a három szó is, és a következő, Szíriáról szóló hír jelenik meg.

– A rendőrség még nem tud mást mondani?

Ezt a stúdióban ülő nő kérdezi, de a képen még mindig az én egykori otthonom és a kert látható, és egy fehér rendőrségi sátor, körülötte rendőrök. A sátor a telek jobb hátsó végében áll, a házat és a kertet a mögötte húzódó erdőtől elválasztó fák között.

– Még nem, de az igazságügyi orvos szakértők egész nap dolgoztak – mondja a riporter.

Újra a futószövegre pillantok. „Tegnap éjjel holttestet találtak Evergreen szigetén.” Ezúttal teljesen el tudom olvasni.

Szorosan ökölbe szorítom a kezemet, pumpáló mozdulatokat teszek. Azt akarom, hogy a vér újra meginduljon ereimben, és álljon meg a karomban terjedő zsibbadás.

Holttestet találtak a szigeten. És bár ezt senki nem mondta ki nyíltan, teljesen egyértelmű, hogy az én egykori otthonom kertjében volt eltemetve.

MÁSODIK FEJEZET

Morbid kíváncsisággal nézem, ahogy a híradó feltárta a szikár tényeket: a ház jelenlegi tulajdonosai bővíteni akarták az épületet; az alapásók a tervezettnél szélesebben és mélyebbre ástak; tegnap este az egyik munkás észrevett egy csontot a kitermelt földben, amiről kiderült, hogy emberi kézcsont, és előkerült a test többi része is.

A riporter szerint ez megdöbbentő felfedezés volt a kivitelező és a tulajdonos számára is. A fehér sátor mögé mutat, ahol a holttestet megtalálták. Tágra nyílt szemmel nézem a képet, minden részletet megjegyzek; a pulóverembe markolok. Annak, aki nem ismeri a szigetet, úgy tűnhet, hogy a holttest a mi régi hátsó kertünkben volt, de én, aki a szigeten nőttem fel, pontosan tudom, hogy a telekhatáron kívül van, ott, ahol a kertünk végződik és az erdő kezdődik.

Evergreen szigetén azonban a házak többségénél nem építettek kerítést, nem választották el a magánterületet a közterülettől. Ott, ahol mi laktunk, a Quay House-ban, a móló mellett, csak egyik oldalon volt kerítésünk – a fehérre meszelt léckerítés –, mert csak az az oldal volt közforgalomnak kitéve. A másik három oldalon fák voltak, de a telekhatárok nem voltak világosan kijelölve. Ez pedig azt jelenti, megbocsátható, ha valaki azt gondolja, a holttest a kertből került elő, és már látszik is, hogy ebbe az irányba mozdul a híradás.

Képtelen vagyok elszakítani tekintetemet a tévéről, mert ekkor döbbenek rá, hogy azóta most először látom a házamat. Azóta, hogy eljöttünk onnan.

Szemem a képernyőre tapad, a telefonomért nyúlok. Remeg az ujjam, ahogy a kijelzőn megérintem Bonnie nevét, és a telefont a fülemhez emelem. Már majdnem hangpostára megy, amikor felveszi.

– Halló!

– Láttad a híradót?

– Nem. Éppen lefeküdni készültem. Luke nincs jól, és…

– Kapcsold be a tévét – vágok a szavába. – BBC.

– Jó, jó. Egy perc – puffogja Bonnie. Elképzelem, hogy bevonul a konyhába és bekapcsolja a kis síkképernyős készüléket, amit a pult feletti falra szereltek.

– Jézus az égben! – szólal meg hirtelen. – Ez a mi régi házunk?

– Holttestet találtak. Közvetlenül a kertünk határán.

Bonnie egy kis ideig hallgat, aztán megszólal:

– Akár a kertünkben is lehetne.

– Tudom. De látszik, hogy nem ott van. Nézd meg jobban; az erdő szélén találták.

– Ó, a büdös fenébe! Ki az?

– Nem mondták. Alig mondtak részleteket.

Hallom, hogy Bonnie felszisszen, metszőfogai között szűri a levegőt.

– Azt sem mondták, hogy férfi vagy nő. Pedig azt biztosan meg tudják állapítani. Azt tudni, hogy több igazságügyi orvos szakértő is van ott.

– Hát, a szigeten biztosan tudja valaki – jegyzi meg Bonnie. Aztán felnevet. – Ó, édes Istenem! El tudod képzelni őket? Mint a keselyűk!

– Szörnyű lehet ez nekik, Bonnie.

– Tudom, de komolyan, hiszen a szigeten nem csinálhattál úgy semmit, hogy ne tudta volna meg mindenki. Amikor megjött az első menstruációm, a fiúk huszonnégy órán belül tudtak róla.

Igaza van. Egyszer sem lógathattam le a lábamat a szikláról úgy, hogy anya ne tudta volna, még mielőtt hazaértem. Danny nem eshetett le a fáról, amin elbújt, úgy, hogy órákon belül ne suttogták volna az egész szigeten; persze mindig mindenkit érdekelt minden, ami Dannyvel kapcsolatos.

– Biztosan valamelyik szigetlakó tette – szólal meg Bonnie hirtelen. Mintha érdekelné a dolog, mintha nem lenne valóság, csak egy tévéjáték, amit együtt nézünk.

– Ezt nem tudhatjuk.

– Ugyan már! Ki más temetne el egy holttestet a szigeten?

Természetesen ebben is igaza van, de nem akarok belegondolni.

– Szerinted ismerjük? – kérdezem. – Mármint az áldozatot.

– Valószínűleg nem. Annyi év telt el azóta, hogy eljöttünk…

Bólintok, de nem válaszolok.

– Vagy… – folytatja meglehetősen drámai hangon – …az is lehet, hogy egész idő alatt ott volt, míg abban a házban laktunk. Lehet, hogy fölötte járkáltunk, és nem is tudtunk róla. Senki nem hitt nekem, amikor azt mondogattam, hogy furcsa az a hely.

– Nem volt benne semmi furcsa.

– Könnyen meglehet, hogy egy halom holttestet ásnak most elő.

– Bonnie!

– Ó, nyugi, Stella. Huszonöt éve nem lakunk ott.

– Tudom, de… – súgom, de nem fejezem be a mondatot, csak ülök csendben, míg végül Bonnie szólal meg.

– Tetszik, amit a házzal csináltak.

Megdermedek.

– Ezt hogy érted?

– A festés. Jól néz ki.

– Átszínezték? Nem is vettem észre.

Biztosan tudja, hogy hazudok. Hogyan lehetséges, hogy nem vettem észre a sötét pávakék festést, amitől olyan modernnek tűnik, ami annyira mássá teszi, mint amilyen az a ház volt, amiben mi laktunk.

Bonnie felhorkan, aztán azt kérdezi:

– Felhívod apát?

– Azt hiszem, igen.

Tudom, hogy fel kéne hívnom, de nem rajongok a gondolatért, leginkább azért, mert apával már nem beszélek a szigetről.

– Beszéltél vele mostanában?

– Nem. – Elönt a bűntudat ismerős érzése. – És meg kéne már látogatnom. Talán nem is hívom fel, hanem elmegyek hozzá.

– Amikor a boszorkány nincs ott.

– Olivia mostanában nagyon sokat dolgozik. Ha hétköznap megyek, jó eséllyel nem lesz ott. Eljössz velem? – kérdezem remélve, hogy eljön, de tudom, mi lesz a válasza.

– Nem – feleli Bonnie nyers, határozott hangon.

Felsóhajtok.

– Reggel felhívom.

Megint rám telepszik az ismerős feszültség. Mindig olyan érzés, mintha a tüdőmet nyomná; szaporábban kell levegőt vennem, és nehezebben lélegzek. Beszélni akarok apámmal, de ez már nem ugyanolyan, mint régen volt. Mintha teljesen más apa lenne, mint amilyen Evergreen szigetén volt, de vannak időszakok, amikor egy kicsit visszakapom a régi apát, és nem tudom, melyik nehezebb.

– Elgondolkodtat, igaz? – kérdi Bonnie. Visszaránt a jelen pillanatba.

– Micsoda?

– Az, hogy ismerjük-e azt, aki tette.

Miután letettem a telefont, tovább nézem a tévét. A csatornák között váltogatok, a sztorit keresem, de sehol nincs híradó, és egyszer csak elalszom a kanapén. Megint a szigetről álmodok. Az utóbbi időben ez többször is előfordult velem. Álmomban a barátaimmal kergetőzöm az erdőben. Nevetnek és én is nevetek, de egyszer csak eltűnnek, és valaki engem kerget. Felriadok. A szívem hevesen ver, a nyakam elzsibbadt a furcsa fekvő póztól.

Néhány évvel az után, hogy elhagytuk Evergreent, már nem álmodtam a szigetről; ezek az álmok nem sokkal a szupervizorommal folytatott kötelező ülések után jelentkeztek újra. Most nem tudom, hogyan szabadulhatnék meg tőlük újra. Valahányszor ilyen álomból riadok fel, a szupervizor hangját hallom: Látja, emiatt fontos kiűzni a démonokat.

De Evergreen szigetén sosem voltak démonok. Az ott töltött tizenegy évem során egyik boldog emléket a másikra halmoztam, és a stósz az égig ért volna. Az egyik ülésen érintőlegesen említettem, hogy a szüleim elváltak, de kategorikusan kijelentettem, hogy a problémáik nem a szigeten, csak sokkal később kezdődtek. Miután elköltöztünk Winchesterbe. Amikor apám elvesztette a lelkét a városban, egy lesötétített ablakú légkondicionált irodában… akkortól nem voltak boldogok együtt. Elmondtam ezt néhányszor a szupervizoromnak, pedig nem voltam biztos abban, hogy én magam hiszem-e egyáltalán; de nem voltam felkészülve arra, hogy kinyissam ezt a dobozt.

Még hajnali három óra sincs, vissza kéne aludnom, de az iPademre pillantok. Az utóbbi néhány évben voltak alkalmak, amikor legszívesebben rákerestem volna az egykori házunkra az interneten. Az első szupervizori ülés után, amikor részletesebben beszéltünk Evergreen szigetéről, mint amire fel voltam készülve, hazajöttem a lakásomba, megnyitottam a Rightmove oldalt, begépeltem a Quay House címét a keresősávba, de nem nyomtam meg az Entert, inkább kitöröltem, amit beírtam. Nem álltam készen arra, hogy meglássam, mi változott.

A sziget egykori lakói közül azonban többekre rákerestem. Sokszor próbáltam elérni egykori legjobb barátnőmet, Jillt, de nem sikerült megtalálnom. Más nevekkel is próbálkoztam, például Tess Carltonnal és Annie Webbel, akit nagynéninek hívtunk, pedig nem voltunk rokonságban vele. Nem lepődtem meg, hogy nincs fenn a Facebookon… Annie a nyolcvanas éveiben járhat.

Álmaim azonban keserű szájízt hagytak, és azon kaptam magamat, hogy a világhálón kutatás helyett gyerekkori emlékkönyvemet veszem kézbe, ami a kanapé mellett az újságos kosárban volt. Ez mindig vigaszt nyújtott; a boldog időkre emlékeztetett. Már érzem, hogy a pulzusom lassul.

A könyv ott nyílik, ahol legutóbb kinyitottam; annál a lapnál, amire barna, már kifakult, sarkainál felkunkorodó ragasztószalaggal madártoll van beragasztva. Lenyomom a szalag sarkát, de amint elengedem az ujjamat, megint felemelkedik. Egyszer gondosan végig kell néznem az egészet, és megjavítani, amit meg kell javítani, különben az egész szét fog esni.

Minden oldalát ismerem, az emlékezetembe van vésve annyira, hogy nem is tudom, ez hívja-e elő a szigetről őrzött emlékeimet, vagy a fényképek és emléktárgyak irányítanak, mert olyan sokszor és sokáig néztem őket. Lapozok, és elkapom a kicsúszó fényképet.

Anya fotózta. Jill barátnőmmel ketten vagyunk rajta az utolsó szigeti nyáron. A fövenyen ültünk, fejünk egymáshoz olyan közel, hogy hajunk tincsei összegabalyodtak; az én hajamat aranyszőkére fakította a nap, Jill göndör, borostyánbarna haja lebegett a szélben. Nagyon különbözött a hajunk, összevegyülve mégis valami gyönyörű keletkezett.

Ujjaimat végighúztam Jill arcán. Ha behunyom a szememet, még hallom a nevetését, de ezen a képen nem mosolyog. Anya meglepetésszerűen fotózott le minket. Még hallom, ahogy Jill akkor azt súgta:

– Ígérd meg, hogy ezt nem mondod el senkinek.

Anya egyszer már exponált, mielőtt odaszólt volna nekünk:

– Fotó! Mosolyogjatok! Itt repül a kismadár!

Arra gondolok, vajon anya észrevette-e, hogy valami nagyon nincs rendben.

Gyorsan becsukom az emlékkönyvemet, mély levegőt veszek, a torkomon akad. Megtartottam az ígéretemet, egész nyáron nem mondtam el senkinek, de a végén képtelen voltam magamban tartani. Lehet, hogy hiba volt, de ezen már késő gondolkodni.

HARMADIK FEJEZET

Másnap azon gondolkodom, milyen lesz az ebéd Bonnie-val, mert valahányszor Evergreenről beszélgettünk, abban mindig feszültség volt. Ezt annak tulajdonítottam, hogy gyerekkorunkat teljesen másképpen ítéltük meg. Néha elgondolkodom, hogyan származhatunk ugyanabból a családból, amikor a közösen töltött gyerekkorunkat olyan eltérően látjuk.

Bonnie kinyitja az ajtót, félreáll, hogy beléphessek. Bekísér a hosszú folyosón. Végre bejutottam az esőről, ami tegnap este óta nem állt el.

– Luke még mindig beteg. Végül itthon maradt – mondja, azzal megelőz, és a ház végébe, a konyhába vezet.

– Ó, mi baja?

– Megfázott – feleli hangos sóhajjal. – Fekszik. És panaszkodik. Mondtam neki, hogy ne jöjjön ki, hátha fertőz.

– Ha ezt előbb mondod, átjöhettél volna hozzám is, akkor nem kéne a férjedet az emeleten tartanod.

Ettől a felvetéstől csodálkozva néz rám.

– Már elkészítettem az ebédet.

Szemöldököm moccan; felfigyelek arra, hogy semmi együttérzés nem látszik rajta. Kabátomat az ajtólapra rögzített fogasra akasztom.

– Mit kérsz? Kávét vagy teát?

– Teát. Köszönöm.

– Úgy számítottam rá, hogy ezen a hétvégén végre egy kis nyugtom lesz. Luke az agyamra megy.

– Mindig is az agyadra ment – mondom, és az emeleten fekvő szegény sógoromra gondolok, és elképzelem, hogy egyszer csak mégis megjelenik lent, és ránk köszön.

– Hát, a szokásosnál is bosszantóbb. Beíratta a fiainkat bokszolni. El tudod ezt képzelni? Honnan a fenéből veszi, hogy szeretném, ha bokszedzésekre járnának?

Elhallgat, amikor a legidősebb fiuk, Ben jön be a konyhába.

– Én akarok bokszolni, anya – mondja Ben. – Azt mondtad, járhatok edzésre.

– Emlékszem, hogy ezt mondtam – feleli Bonnie, egy pillanatig tizenkét éves gyerekét nézi, aztán elfordul tőle.

Ben vállat von, én kitárom a karomat, hogy megöleljem.

– Anyukád aggódik érted, csak erről van szó – súgom a fülébe. – Nem akarja, hogy megsérülj.

– Ráadásul drága – mondja Bonnie.

Pislogok, Ben vigyorog.

– Esküszöm, te már megint nőttél – mondom neki. – Már majdnem olyan magas vagy, mint én.

– Igen, de te alacsony vagy, Stella néni.

Felnevetek.

– Hé! Százhatvanöt centi az nem alacsony.

Ben mindig viccelődött a magasságomon, bár Bonnie-hoz képest, aki legalább tíz centivel magasabb nálam, egészen kicsinek érzem magamat.

– Anya, el tudnál vinni Charlie-hoz? Esik az eső.

– Semmiképpen. Ezért vettünk neked biciklit. Charlie a szomszéd utcában lakik, ráadásul a nagynénéd jött vendégségbe.

– Miattam igazán…

– Ugyan. Bennek van saját járműve. És lába.

– Jó. Akkor majd később találkozunk, Stella néni – int búcsút Ben, és már ott sincs.

– Nagyon szép gyerek – mondom, miután a bejárati ajtó becsukódik mögötte. – Mindkét fiatok nagyon szép.

– Tudom… – Bonnie azt a helyet nézi, ahol a fia állt, aztán megfordul, a konyhaszekrényben keres teafiltert és csészét. – Előre rettegek a naptól, amikor barátnőket hoznak haza.

Kihúzok egy széket az asztal mellől, leülök, míg Bonnie elkészíti a teát.

– Nincs semmi hír a holttestről – mondom.

Egy pillanatig nem válaszol, arra számítok, hogy témát vált, ahogy szokta.

– Felhívtad apát? – kérdi.

A fejemet ingatom.

– Még nem. Te nem akarod meglátogatni, Bon? Neked nem hiányzik?

Bonnie szája fanyar grimaszra húzódik, félrenéz.

– Én nem álltam olyan közel hozzá, mint te.

– Nem ezt kérdeztem, amúgy pedig te is közel álltál hozzá.

– Egyikőjüknek sem volt elég ideje rám – mondja, és kezét végighúzza a munkalapon.

– Ugyan, ez nevetséges! Hiszen ennek éppen az ellenkezőjét szoktad mondani – emlékeztetem, és eszembe jut az a néhány ritka alkalom, amikor megnyílt nekem és szabadon beszélgethettünk.

– Az még az elején volt, amikor mind a ketten folyton meg akartak nevelni. Egy bizonyos ponton aztán feladták. Talán akkor, amikor te megszülettél… Persze, csak viccelek. – Teáscsészéjének pereme fölött rám pillant. – Akárhogy is, téged szerettek a legjobban, ezt bárki láthatta.

– Bonnie, ez így egyszerűen nem igaz.

– De igen – mondja, és hirtelen csikordulással hátratolja a székét. – És már régen nem érdekel. Hozom az ebédet. Csak leves van.

– Az remek.

Azon csodálkozom, miért nem mondta le az ebédet, miért nem tette át más időpontra, ha nem volt ideje komplett ebédet főzni.

– Hol van Harry? – kérdezem.

– Ő is egy barátjánál van. Esküszöm, az utóbbi időben több időt töltenek mások otthonában, mint a sajátjukban. Alig látom őket. – Bonnie lehajtja a fejét. Látszik rajta, mennyire hiányoznak neki a fiai, akkor is, ha ezt nem mutatja ki. – Azt hiszem, ezzel jár, ha az ember normál iskolába jár és normál városban lakik… Teljesen más, mint amiben nekünk volt részünk. El sem tudom képzelni, milyenek lennének, ha olyan elszigeteltségben kellene élniük, amilyen nekünk jutott.

– Tényleg semmi nem tetszett neked Evergreen szigetén? – kérdezem.

Szembefordul velem.

– Semmi. Nem volt életem. Nem voltak barátaim…

– Dehogynem. Például Iona…

– Egy – mondja, és a tűzhely felé fordulva halkan hozzáteszi: – És ő is csak egy nyáron át. A múltkor eszembe jutott Danny – folytatja. Témát vált. Egy dobbanást kihagy a szívem. – Fogalmam sincs, miről és miért jutott eszembe, de körülbelül egy hete lehetett.

Nem tudtam, mit mondjak erre, ezért vártam, hogy folytassa.

– Nem… szóval az előbb hazudtam… Pontosan tudom, miről jutott eszembe. Egy rögbimeccsen láttam egy nagyon fura idősebb gyereket. Az oldalvonalnál állt, és csak bámulta a többieket. Eszembe jutott róla, hogy Danny szokta ezt csinálni.

Letéptem az asztalon előttem heverő papírszalvéta egyik csücskét, és ujjaim között tekergettem a puha papírt.

– A bátyánk mindenkire a frászt hozta. Valósággal gyűlöltem érte…

Hangja elhalkult, mintha már csak magában beszélne. Bonnie két tálba mer levest, az asztalhoz hozza, aztán visszalép a munkalaphoz kenyérért és szeletelőkésért.

– Nem gyűlölted Dannyt – jegyzem meg halkan, amikor leül velem szembe. Tágra nyílt szemmel néz.

– De igen. Születése pillanatától fogva. Esküszöm, akkor változott meg minden… legalábbis akkor kezdett anya áthordani engem a szárazföldre az idétlen játszóházasdira, ahhoz a nőhöz, aki mindig beszéltetni akart engem.

Szólni akarok, ezekről a játszós foglalkozásokról kérdezném, de Bonnie folytatja:

– Sosem hittem el, hogy te nem gyűlölted. El nem tudtam képzelni, milyen beszélnivalót találtál vele, amikor ketten a lombházban ücsörögtetek. Órákig odafent voltatok.

– Igen, de nem szoktunk beszélgetni. Inkább csak egymás mellett voltunk, és a magunk dolgával foglalkoztunk, mint a kisgyerekek, mielőtt megtanulnának játszani. Danny rajzolgatott, én olvastam vagy a Barbie-babáimmal játszottam.

– Emlékszel, amikor leesett a fáról, és azt hittem, meghalt? – kérdi Bonnie. – Nem mozdult, csak ott feküdt. – Oldalra nyújtja a kezét, kilógatja a nyelvét. Mulatságos látvány, nehéz megállni, hogy el ne mosolyodjak. – Engem és Ionát leste, és az ág letört terebélyesedő teste alatt és a lábunkhoz huppant.

– Valami dereng.

Ez akkor lehetett, amikor Bonnie a konyhában visítva veszekedett anyával Danny miatt?

– Azt kívántam, hogy ne is mozduljon meg, de aztán megmozdult, és legszívesebben megöltem volna. Folyton leskelődött. Figyelt minket. Rettenetesen idegesített. Senki nem értette, miért ilyen.

– Senki nem is akarta megérteni – súgom.

– Amennyire emlékszem, mindig a saját játékaival játszott; körbe-körbe hajtotta a játékautóit a homokban. Fel szoktam tenni magamnak a kérdést, miért fordítottak olyan nagy gondot arra, hogy helyrehozzanak engem, amikor mindenki láthatta, hogy Dannynek volt szüksége segítségre.

– Mikor értek véget azok a foglalkozások…? Amire anya vitt át téged?

– A játszóházasdi? – Bonnie vállat von, kanalát a levesbe meríti. – Körülbelül hétéves koromban. Nem tudom pontosan. Anya egyszer csak elrángatott onnan, és azt mondta, nem kell többet tudnia.

– Nem kell többet tudnia? Miről? – kérdezem, de Bonnie nem válaszol. Illetve csak azt mondja, hogy nem tud többet mondani erről, de nem vagyok biztos benne, hogy tényleg ez az igazság, vagy egyszerűen csak nem akar szembenézni a válaszokkal.

– Ahogy idősebb lett, Danny egyre elviselhetetlenebbé vált – mondja, visszaterelve a szót a témára. – Az utolsó nyár egyenesen rémálom volt. Biztosan emlékszel a fövenyen alvásra.

– Persze hogy emlékszem.

Ott voltam, amikor Dannyt azzal vádolták, hogy erőszakkal kényszerítette az egyik lányt.

– És ahogy Ionával viselkedett – folytatja halkan. – Danny nagyon megkeserítette az életemet. Meglepett, hogy Iona egyáltalán annyi időt is velem töltött, amennyit együtt voltunk, amikor Danny a közelben volt.

– Danny kedvelte Ionát. Mert Iona kedves volt vele.

Bonnie elfordítja a tekintetét, de még éppen észreveszem, hogy egy pillanatra elkomorul.

– Pár napja voltam anya sírjánál. Te vittél rá virágot?

Hátradőlök a székemen. Nem is kellene meglepődnöm azon, hogy Bonnie témát vált, de még így is váratlanul ér. Nem is válaszolok, hiszen pontosan tudja, hogy én minden héten kimegyek, és viszek a sírjára virágot.

– Anya nagyon elkeseredne, ha tudná, mi történt, ugye? – kérdi.

Bólintok, és a mozdulatom valahogy kifejezi: örülök, hogy anya ezt már nem érhette meg.

– Kérsz kávét? – kínál Bonnie az ebéd végén.

– Igen, köszönöm – felelem, és segítek neki elmosogatni.

– Tudod, most megint úgy érzem magam, hogy le tudnék gurítani egy jó pohár bort – mondja, és úgy néz rám, mintha valami reakciót várna.

– Bonnie, nem tudom, milyen választ vársz tőlem erre.

– Ugyan, hiszen te vagy a tanácsadó pszichológus. Ha te nem találsz ki valamit, akkor senki.

– Én olyan családoknak adok tanácsokat, akiknél kapcsolati problémák vannak. Alkoholistákkal nem foglalkozom.

– Ez a két dolog nem függ össze? – kérdi, és nagy figyelemmel néz rám. Mivel nem válaszolok, folytatja: – Nem mintha le akarnék részegedni. Csak unom már a kávét és a teát. – Megfordul, a teavízforralót nézi. – Jut eszembe, hogy megy a munka?

– Egész jól. Nagyon élvezem.

– Vannak érdekes klienseid?

Felnevetek.

– Tudod, hogy nem mondhatom el.

– Ugyan! Nem vagy velem engedékenyebb, mert a nővéred vagyok? Csak apró részleteket kérek… ne mondj neveket…

– Nem!

– Unalmas vagy. Én fordított esetben mesélnék.

– Ebben egyáltalán nem kételkedem – felelem mosolyogva.

– Nem járnak hozzád jóképű férfiak?

– Bonnie!

– Na, de komolyan. Milyen más módon ismerkednél meg, szerezhetnél magadnak valakit? És némelyikük tökéletes pozícióban van… boldogtalan házasságban él. Csak annyit kell tenned, hogy egy kis kezdő lökést adsz nekik a megfelelő irányba.

– Hát, olyanok nincsenek, akik tetszenének.

– Talán jobb is neked, ha szingli maradsz. – Forró kávét önt a csészékbe, és csendbe burkolózunk. Aztán megszólal. – Szoktál arra gondolni, hogy megkeresed Dannyt?

– Persze. De nem tudom, hol kezdjem.

– Szerinted anya tudta, hol lakik?

– Nem tudom elképzelni, hogy tudta volna – felelem, és kézbe veszem az egyik csészét. Mindig is anyát okoltam azért, hogy hagyta elmenni. Hiába töltötte be a huszonkettedik évét, Danny nem volt elég érett ahhoz, hogy gondoskodjon magáról, és nem értettem, anya hogyan engedhette el.

Ennek már tizennyolc éve, és én át akartam kutatni az egész országot érte. Elképzeltem, hogy egy sötét utcasarkon találjuk meg. Remegve ücsörög. Kocsiba ültetjük és hazavisszük, mert haza kell jönnie, hozzánk tartozik. Anya azonban csak annyit mondott: – Őt már régen elveszítettem.

Ebben igaza volt.

Mindenki láthatta, hogy amióta elhagytuk a szigetet, Danny még visszahúzódóbb lett. Magába fordult. De senki nem vette észre, hogy azóta nem vette kézbe a ceruzáit, a vázlatfüzetét.

– Lehet, hogy anya kapcsolatban maradt vele, de valami okból ezt nem mondta el nekünk.

– Ugyan miért tette volna ezt? – kérdi Bonnie.

– Nem tudom. Talán, mert Danny kérte meg rá.

– De miért…

– Nem tudom – csattan a hangom. – Éppen ez a gond, ugye? Már sosem fogjuk megtudni.

Bonnie bólint, és várom, hogy mondjon valamit anyáról, de csak ezt kérdezi:

– Szerinted még életben van?

Aprósüteménnyel kínál, ő is elvesz egyet, a szájába veszi és várakozón néz rám.

– Az ég szerelmére, Bonnie! Hogy tudsz ilyet mondani?

Vállat von, és nem veszi le rólam a tekintetét. Közben elszántan rágja a süteményt.

– Szerintem anya tudta, hol van – jelenti ki, hangját halkabbra fogva. – Nem tudom elképzelni, hogy sosem kereste volna Dannyt.

Aznap este a hírek még nagyjából ugyanazokról az eseményekről szólnak; végre kézbe veszem az iPademet, végignézem a különböző weboldalakról özönlő képeket. Ismerős arcokat keresek.

Sokszor és sokat gondolkodtam azon, mi történhetett azokkal az emberekkel, akikkel felnőttem, akik még mindig a szigeten lehetnek. Akik egykor annyira az életem részévé váltak, hogy el sem tudtam képzelni, hogyan tudnék létezni nélkülük. Ránagyítok egy csoportra. A rendőrségi sátor közelében állnak. Az arcokat figyelem, hátha van köztük ismerős, de minél jobban kinagyítom, annál szemcsésebb lesz a kép. Mégis folytatom a keresést. Egyszer csak megáll az ujjam. Egy kicsit távolabb, a csoporttól néhány lépésnyire áll egy nő, akit határozottan felismerek.

Bezárom ezt a képet, kinyitok egy másikat, és azon már tisztán látni Jill anyját, Ruth Taylort. Egyedül áll a kávézó mellett a fotón, aminek a sajtómunkás „A helyi falu” címet adta. Nézem az arcát, kerekségét, félreálló száját, ahogy néz valamit, ami már nincs a képen. Természetesen idősebbnek tűnik; a haja teljesen megőszült.

Ezek szerint nem hagyták el a szigetet. Több okból is reméltem, hogy Jill nem maradt ott.

Felsóhajtok, újra megnyitom az első fotót, és hátradőlök. A képen szereplők mindegyikének válaszolnia kell néhány kérdésre az elkövetkező napokban. Biztos vagyok abban, hogy ha a rendőrség nem tudja még, kié a holttest, hamarosan kiderítik.

Senki nem teheti be a lábát a szigetre úgy, hogy az összes szigetlakó ne tudjon róla. Senki nem lehet úgy eltemetve abban a földben, hogy legalább egyikük ne tudná, ki az.