A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kerry Fisher: The Silent Wife, 2017

Fordította

LUKÁCS ANDREA

Copyright © Kerry Fisher, 2017

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6145-11-6

A családomnak

Első fejezet

MAGGIE

Anyakönyvi Hivatal, Brighton
2016. január 15.

Amikor elhangzott a felszólítás, hogy „Kérem, mindenki álljon fel a menyasszony tiszteletére!”, én is majdnem körülnéztem, hogy hol van a fehér ruhás nő.

Az esküvőm január közepén, egy átlagos délutánon történt, elég távol a karácsony vagy a Valentin-nap nagy felhajtásától. Harmincöt éves létemre még sohasem laktam együtt azelőtt férfival. Nem azért, mert én voltam az utolsó apáca a kolostorban – azzal már amúgy is elkéstem, mivel a tízéves fiam, Sam karján vonultam be éppen –, hanem azért, mert mindig a rossz típusokat vonzottam. Azokat a férfiakat, akik az alagsorba zárják a lányukat, vagy kidobják az égő csikkeket a legfelső emeleti ablakból.

Nekem sohasem volt apám, csak anyám, aki mindenkiben a jót látta. A sérült, az álmodozó és a zakkant jelöltekben is. Melegszendvicset készített nekik, amikor letették szánalmas hátsójukat a kanapénkra. Seprűvel kellett volna elkergetnie őket, ő azonban csak mosolygott, és azt mondta, „Helyén van a szíve, drágám, csak egy kicsit vad. Majd kinövi.”

De sohasem nőtték ki. Aztán megismertem Nicót, akinek nem kellett kinőnie semmiből. A hosszú évek után, amíg a lehetőségek tárházában keresgéltem és a legnevetségesebb társakat találtam meg, végre rábukkantam egy olyan emberre, akinek nem kellett megváltoznia. Valakire, aki fel tudott kelni reggel, meg tudta tartani az állását, és képes volt kezelni a csalódást meg a frusztrációt anélkül, hogy egy halom sörösdobozt, adósságot vagy hisztit hagyott volna maga után. Ez a fickó időben érkezett a randikra, sosem volt piaszaga, nem tűnt gyanúsnak, hogy esetleg betört volna valahová. A fiamat, Samet nem úgy hívta, hogy „a kölyök”, ráadásul – ami hatalmas előnye volt – azt gondolta rólam, hogy elképesztő vagyok, vagyis „elké-pessztő” ahogy néha mondta, amikor megvillantotta olasz származását.

És ahogy telt az idő, ahelyett, hogy egyre kevésbé tartott volna elké-pessztőnek, megkérte a kezem. Ami a Parker családban olyan ritka volt, mint biztosra tudni, hogy ki az apánk.

Éppen ezért, amikor bevonultam a hivatalba Sam karján készen arra, hogy hűséget esküdjek ennek a férfinak, úgy kellett volna éreznem magam, mint egy hegymászó, aki végre felért a sziklás csúcsra, miután évekig csak a hegy lábánál toporgott, és azt kérdezgette, „Hogy a fenébe fogok feljutni oda?” Az érzéseim ennek ellenére sokkal inkább egy kudarcot vallott fociedzőére hasonlítottak, aki még a rajongók csalódottságát is a vállára vette.

Megpróbáltam elkapni Francesca tekintetét, miközben végigvonultam a széksorok között. Meg akartam mutatni neki, hogy megértem őt, hogy nem lesz ez olyan rossz, mint amennyire gondolja, hogy együtt majd megoldjuk. Ő azonban nem volt hajlandó felnézni, a tekintetét a földre szegezte, a teste az ellenszenv és a gyötrelem közötti törékeny harcot vívta.

Legszívesebben megálltam volna, és megkértem volna az összegyűlt vendégek kicsiny csoportját, hogy vonuljanak ki egy percre, amíg én átölelem azt a dacos vállát, és elmondom neki, hogy az ő oldalán állok. Ismét eltöprengtem azon, vajon Nico helyesen döntött-e, amikor úgy határozott, hogy összeházasodunk, és nem hagy más választást a lányának, mint elfogadni engem az apja állandó társaként.

De ehhez már túl késő volt.

Megszorítottam Sam karját, és próbáltam azt sugallni neki, hogy nemcsak saját magam miatt hoztam meg ezt a döntést, hanem miatta is. Az anyám, Beryl istenítette Samet, a fiamnak viszont sokkal többet kellett megtanulnia az életben, hogy sikeres legyen, mint azt, hogyan kell elbújni a főbérlő elől a lakbérfizetés napján.

A „Chapel of Love” utolsó néhány vidám taktusát hallgatva megpróbáltam kizárni mindent magam körül, Nicót leszámítva. Élvezni akartam ezt a pillanatot, amikor az a férfi, aki nem csupán bókolt nekem, de tényleg kiegészített, készen állt arra, hogy fejest ugorva az ismeretlenbe, feleségül vegyen. A Parkerek három generációjának történetében először.

Néztem Nico tarkóját, ahol sötét, göndör haja még mindig rendezetlen volt, pedig megpróbálta megzabolázni, és hirtelen hatalmas elégedettség töltött el. Egyetlen veszélyes pillanatig eljátszottam a gondolattal, hogy az utolsó néhány métert cigánykerekezve teszem meg. Végül aztán úgy gondoltam, nem feszítem túl a húrt rögtön az első napon, amikor belépek a Farinelli famíliába. A családtagok arcát elnézve ők még talán egyetlen visszafogott szökkenést sem csináltak egész mintaszerű életükben. Belekapaszkodtam a reménybe, hogy egy kis türelemmel és szerencsével majd viszonylag „normális” családdá válunk így együtt az utódainkkal.

Habár, ami az egyik embernek normális, az a másiknak talán visszataszító.

Meg kellett elégednem azzal, ami számomra volt „normális”. Azután véget ért a zene, és lassan kihunyt bennem a vágy, hogy ringassam a csípőmet és csettintgessek az ujjaimmal. Elkezdődött az esküvő felnőttes szertartása. Az anyakönyvvezető selypítve beszélt egész végig, majd megkérdezte, hogy tud-e valaki olyan okról, ami miatt nem házasodhatunk össze. Ennél a résznél visszatartottam a lélegzetem, és felkészültem rá, hogy egy kamaszlány éles hangon felkiált a teremben. Elég hangosan ahhoz, hogy elhallatsszon a hotel bárjáig, és ott mindenki az asztalon hagyja az italát, hogy kirohanjon megnézni, mi történt. Igyekeztem kizárni a tudatomból a hátam mögött érzett nyugtalanságot. Nem akartam arra gondolni, mit látnék Nico családjának arcán. Az anyja, Anna gőgös vonásai minden bizonnyal gúnyos ellenszenvet sugároznak, a bátyja, Massimo pedig széles vigyorral áll, mintha arra gondolna, hogy Nico valami ostobaságot készül elkövetni… már megint. Reménykedtem benne, hogy ha hivatalossá tesszük a kapcsolatunkat, azzal vonakodva, de belátják, hogy Nico boldog, és mindazok után, ami vele történt, végre megállapodott valaki mellett. Ehelyett amilyen hangulat uralkodott a teremben, az ember azt gondolhatta volna, hogy mindannyian vastagbéltükrözésre gyűltünk össze.

Hátrapillantottam, hogy erkölcsi támogatást kapjak. A lakótelepi barátaim biztatóan mutatták nekem felemelt hüvelykujjukat. Gyorsan elfordítottam róluk a tekintetem, nehogy elkezdjenek lelkesen kurjongatni, mintha egy lóversenyen lennének, és az addig esélytelennek tartott ló, akire fogadtak, hirtelen az élre tört volna. Isten tudja csak, mit gondolt Anna, az egyik legjobb barátnőm a kalapjáról, ami úgy ült a fején, mint egy tollas piramissütemény. Inkább az anyámra néztem, tőle reméltem biztatást. Nem is okozott csalódást. Szélesen vigyorgott, mint egy vidám rododendron a zord hagymák serege között. Eszembe jutottak korábban mondott szavai. „Emeld fel a fejed, drágám! Te vagy a legjobb dolog, ami azzal a családdal történhetett. Szeretetet és stabilitást adsz annak a kislánynak.”

Életemben először szerettem volna átadni magam a romantikának, hinni abban, hogy a szerelem tényleg az a szikrázó, különleges valami, nem pedig egy olyan dolog, amitől az ember csak a fejét rázza a saját ostobasága miatt, ha belenéz a tükörbe.

Miközben elmondtam az eskümet, egyenesen Nico szemébe néztem, beburkolóztam a kedvességébe és melegségébe, elszigeteltem magam a teremben lévő többi embertől. Francesca tekintete még így is a hátamba fúródott, és emiatt megbotlott a nyelvem, amikor Nico középső nevét mondtam, a Lorenzót. Szinte láttam magam előtt, ahogy az egész család a szemét forgatja. Nico megszorította a kezem, emlékeztetett rá, hogy megbeszéltük, milyen nehéz lesz ez a dolog, felkészültünk rá. Megegyeztünk abban, ahogy a politikusok szokták mondani, hogy „együtt vagyunk benne”. Ennek ellenére éreztem, hogy Francesca árgus szemekkel figyel minket, keres valami rést vagy hasadékot, amibe beleköthet, és amire ráengedheti felhalmozódott dühét, hogy az apja két évvel az anyja halála után újra megnősült.

Mindent elkövettem, hogy jobban megismerjem őt, ő mégis vagy levegőnek nézett, vagy nyíltan goromba volt velem. Néha felderült az arca, amikor azt javasoltam, hogy menjünk moziba vagy vacsorázzunk étteremben, de aztán újra bezárkózott, mintha úgy érezné, hogy hűtlen lesz az anyja emlékéhez, ha egy kicsit is lelkesedik az ötleteim iránt. Valószínűleg az, hogy eljött az esküvőre, nála kimerítette a legfőbb árulás fogalmát, ezért azt javasoltam Nicónak, hogy talán jó ötlet lenne rábízni a döntést, hogy részt akar-e venni a szertartáson, vagy sem. Nico azonban eltökélt volt: „Egy család leszünk, nem pedig egy szabadon ki-be járkáló tagokból összeverődött társaság. Egységesnek kell látszanunk. Végül majd ettől érzi magát biztonságban.”

Csakhogy mi ünnepelnivaló lett volna azon, hogy az apja újra feleségül vett valakit? Egy tizenhárom éves lány számára ez egyenértékű volt egy arculcsapással, hogy az anyja emléke még jobban a feledés homályába merül. Hogy az apja, akinek a fájdalma ugyanolyan hatalmas volt, mint az övé, megtanult nélküle élni, így most Francesca magányosan botladozott az életben, egyedül tartotta életben az anyja miatti gyászt.

Amikor kiáltást hallottam a hátam mögül, egy pillanatra megdobbant a szívem, és arra gondoltam, Francesca talán mégsem bírta tovább. Még az anyakönyvvezető is elhallgatott egy pillanatra, miközben a kiáltás visszhangzott a teremben. Halk léptek hallatszottak, ami csakis Nico hétéves unokaöcsének, Sandrónak a léptei lehettek. Ezután magas sarkú cipő kopogása hangzott fel a márványpadlón, majd az ajtó hangos csapódással becsukódott.

Meg bírtam állni, hogy ne forduljak hátra, és inkább kényszerítettem magam, hogy az anyakönyvvezetőre figyeljek, aki elérkezett a rettegett részhez, ami arról szólt, hogy „egészségben és betegségben”. Nem tudtam arra koncentrálni, hogy mit is ígértünk egymásnak, csak arra gondoltam, hogy Nico másodjára mondja ezeket a szavakat. Vajon anno sejtette előre, hogy micsoda teher lesz az az eskü, hogy a sors milyen próbatétel elé állítja majd? Vajon számított arra, hogy Caitlin, a maga izmos bicepszével és fényes hajával végül majd igényt tart a „betegségben” ígéretre? Hogy a férje nézze végig, ahogy hétről hétre egyre jobban elsorvad? Amikor Nico arra gondolt, hogy gyerekei lesznek, vajon elképzelte, hogy a tizenéves lányával ketten ülnek majd az asztal mellett, és megpróbál beszélgetni vele, miközben igyekszik tudomást sem venni arról a harmadik helyről, ahol azelőtt Caitlin ült, és ami fülsiketítően harsogta, hogy már nincs ott senki?

Nico hangja megbicsaklott, amikor ehhez a részhez ért. A karjára tettem a kezem, hogy megnyugtassam, velem semmi nem fog történni a következő ötven évben, még csak lúdtalpam sem lesz. Abból, ahogy megszorította a kezem, rájöttem, hogy az első házassága alapjaiban meghatározta a másodikat. Hála istennek elég idős voltam már ahhoz, hogy ne reménykedjek a tündérmesékben.

Második fejezet

LARA

Enyhe nemtetszés hullámzott végig az összegyűlteken – a Farinelli család kollektív homlokráncolása – amikor Maggie mezítláb lépett be a terembe, a kezében egy szál napraforgóval. Ha nem is kimondottan táncolt, de nem állt messze tőle, miközben végigvonult a széksorok között a fiába, Sambe karolva, mintha a „Chapel of Love” ritmusa beszivárgott volna a lábába, és örömöt közvetített volna a végtagjaiba.

Amikor Sam szökkent egyet kamaszméretű cilinderében és frakkjában, reméltem, hogy senki nem hallotta a férjem, Massimo megjegyzését: „Mint amikor a cirkusz bevonul a városba.” Nem tudtam megállni, muszáj volt az anyósomra, Annára pillantanom, aki karót nyelten állt, a fején úgy ült kerek kalapja, mint egy ragadozó sas. Az arcáról egyértelműen lerítt a megvetés, mintha minden erejével próbálta volna visszafogni magát, hogy ne kiabálja el magát: „Valaki kikapcsolná végre ezt a zenebonát?”

Alig észrevehetően megmozdult a kalapja csipkéje, amikor előrehajolt és elkapta a pillantásomat. Túlságosan jólnevelt volt ahhoz, hogy olyan arcot vágjon, amit esetleg valaki más is észrevehet rajta, de tudtam, hogy elérkezett az ideje a menyek új összehasonlításának. Lehet, hogy ezúttal van esélyem győztesen kikerülni a versenyből, miután évekig azt hallgattam, hogy „Caitlin olyan hamar visszanyerte az alakját Francesca születése után. Na persze, neked császármetszésed volt, gondolom, az nem segített.” Ezután azt javasolta, hogy egy sállal „el tudod rejteni azt a hasat”, majd a konyhaasztalon hagyott egy kivágott cikket a Daily Mailből, azzal a címmel, „Hogyan fogyjunk egy ruhaméretet tíz nap alatt?”. Az is egyértelművé vált, hogy nem vagyok otthon a kertészkedésben és a főzésben, amit Anna „a ház körüli teendőknek” nevezett, ezért reméltem, hogy Maggie-nek nincsenek titkos képességei, amelyekkel fölém kerekedhet.

Úgy tűnt, Maggie-t egyáltalán nem érdekli, hogy az emberek mit gondolnak róla. A bokáján egy kis rózsatetoválás látszott, a körmei világoskékre voltak lakkozva, gyűrűs göndör haja a hátán omlott le, amitől leginkább úgy nézett ki, mintha egy pogány rituálén ünnepelte volna az újholdat, nem pedig úgy, mint egy menyasszony, aki éppen most készül belépni egy új családba, ahol az akadályok máris magasan tornyosulnak előtte. Jó nagy adag magabiztosságra lesz szüksége, hogy ellenálljon Anna előírásainak, hogyan kell viselkedni a Farinelli családban.

Ahogy Annát ismertem, biztosan minden erejével megpróbálta megakadályozni, hogy Nico feleségül vegye Maggie-t. „Két év még túl kevés, még mindig gyászolsz.” „Nem tisztességes Francescával szemben. Nincs szüksége új anyára, csak az apjára, aki rá figyel.” „Tényleg a nyakadba akarod venni egy másik férfi fattyát?” Valószínűleg ugyanezeket a szavakat használta. Bármi, ami nem illett Anna világába, azt teljesen kizárta és elképzelhetetlennek tartotta.

De nyilvánvalóan nem sikerült lebeszélnie Nicót Maggie-ről. Nico arcán ragyogtak az érzelmek, mintha el sem tudná hinni, hogy ez a gondtalan teremtés megjelent az életében, hogy felvidítsa a pedáns Farinelli házat. Döbbenetes, hogy Maggie ugyanúgy harmincöt éves volt, mint én. Ennek ellenére olyan könnyedén viselte a felnőttséget, mintha az csak egy állapot lenne, amibe csak akkor lép be, ha feltétlenül szükséges, és emiatt egy időre abbahagyja a gondtalan szórakozást és azt, hogy hagyja, hogy a jövő magától megoldódjon. Én a precízen levágott bubifrizurámmal, a gyöngyházfényű, rózsaszínre lakkozott körmömmel és a térdig érő ruhámmal, amit Massimo annyira szeret, legalább tíz évvel idősebbnek néztem ki nála.

Annak ellenére, hogy Anna folyton azt motyogta, az a házasság „halálra van ítélve”, én nem sajnáltam Maggie-t. Nem. Én irigyeltem. Irigyeltem az új szerelem heves érzéseit, az optimizmusukat, a jövőbe vetett reményeiket.

Elképzeltem, ahogy Nico nevet, miközben Maggie a rádióval együtt énekel, azután megcsókolja a feje búbját, miközben Maggie az asztalnál ül, vagy amikor beteszi a sálat a kabátja alá, és elindul munkába. Elöntött a nosztalgia, visszagondoltam azokra az időkre, amikor Massimo belopózott az irodámba, és lesöpörte az íróasztalról a gondosan sorba rendezett papírokat, a számlákat, amiket éppen vizsgáltam, és szenvedélyes csókokkal helyettesítette. Hiányoltam a „munkavacsorákat”, amikor annyira egymásba feledkeztünk, hogy csak akkor váltunk szét, amikor a pincérek elkezdtek takarítani az étteremben. Vágytam arra a kapcsolatra, amiben az ember azt érzi, hogy tartozik valahová, hogy ismét egy család része.

Bárcsak megengedtem volna apának, hogy eljöjjön erre az esküvőre! Massimo csak a legjobbat akarta neki, nem szerette volna, ha apát összezavarja az a sok ismeretlen arc. Ő viszont imádta volna ezt a zenét, mivel ez a hatvanas évekbeli dal pontosan olyan volt, amit annyira szeret. Mindig felvidította a napomat, ha valamit felismert. És annyira szerettem volna újra öltönyben látni, elegánsan, mosolyogva, mint amilyen régen volt.

Amilyenek mindannyian voltunk régen.

Visszafordítottam a tekintetemet Nicóra és Maggie-re, amikor elkezdték mondani az esküjüket, és közben megpillantottam Francesca merev arcát. Anna vészmadárkodása ellenére úgy gondoltam, jót tesz Francescának, hogy Nico újra megházasodik. Az én anyukám kisgyerekkoromban meghalt, az apukám pedig már öreg volt, és úgy fakult ki egyre jobban, mint egy régi polaroid fénykép. Jó lett volna, ha van az életemben egy szerető, vidám mostohaanya, aki segít útközben. Talán, ha lett volna valakim, akivel beszélhetek, és nem csak egy olyan szülő, akire vigyáznom kell, egészen más életem lehetett volna.

Még mielőtt még jobban belefeledkezhettem volna a nosztalgiázásba, a hétéves fiam, Sandro megpillantott egy pókot, ami kiszaladt előre a széke alól. Amióta a macskánk, Misty néhány nappal korábban eltűnt, Sandro még érzékenyebb lett, és még jobban rajtam csüngött. Sápadt arca úgy festett, mint aki elolvasta a repülőgép kiürítésére vonatkozó utasításokat, és már csak arra várt, mikor következik be a szerencsétlenség. Tökéletes ellentéte Samnek, Maggie fiának, akit még nem ismertem igazán, de úgy láttam rajta, mindennap azon kell küzdenie, hogyan fojtsa vissza huncut kacagását. Sandro idegesen fészkelődött. Megbökött engem, és lefelé mutatott. Én előrehajoltam, azután odasúgtam neki, hogy az csak egy kicsi pók, és hogy nem fogja bántani. Ám amikor a pók hirtelen nekiment Beryl cipőjének, és egyenesen visszaindult Sandro felé, a fiam felsikított, és felmászott a székre.

Anna hátrafordult, rosszallóan nézett, minden bizonnyal felkészült egy újabb „Lara minden tőle telhetőt megtesz, de tényleg képtelen kordában tartani azt a gyereket” című monológra. Massimo előrehajolt mellettem, és megpróbálta megfogni Sandrót, aki futva elindult az üres székek felé. Én utánaszaladtam a sorban, megragadtam a kezét, és kivezettem a teremből. Örültem, hogy végre van ürügyem magam mögött hagyni a Farinelli-elvárásokat és -vádaskodásokat. Persze még mindig éreztem, hogy a szégyen kiszivárog a díszes ajtó alatt, amit próbáltam halkan becsukni magam után. Megöleltem Sandrót, vártam, hogy elapadjanak a könnyei.

Kényszerítettem magam, hogy nyugodt hangon azt mondjam:

– Nem is volt annyira nagy.

– Nem a pók miatt sírok, Anya. Vissza akarom kapni Mistyt.

– Mindannyian vissza akarjuk kapni, drágám. Hamarosan visszajön hozzánk, ne aggódj!

Reméltem, hogy egy hétéves gyerek nem hallja a kétséget a hangomban.

Harmadik fejezet

MAGGIE

Nico és én egy csodálatos éjszakát töltöttünk egy tizenötödik századbeli vendégfogadóban. Ez volt a „nászutunk”. Úgy döntöttünk, hogy majd akkor megyünk hosszabb útra, amikor a gyerekek már hozzászoktak az új családi élethez, amely Francesca két héttel azelőtti viselkedése alapján valószínűleg a következő századfordulóig nem fog bekövetkezni.

Sajnos nem működött Nico terve, hogy fokozatosan mutasson be Francescának az elmúlt egy évben. Megpróbáltuk szép lassan kialakítani a családi hangulatot, curryt ettünk otthon, máskor elmentünk este együtt moziba. Egy kezemen meg tudtam számolni, hányszor nem tett Francesca valami csípős megjegyzést arra, hogy Caitlin mennyivel jobb/​vékonyabb/​fittebb/​viccesebb volt, mint én. Ha én lettem volna a repülőgép szárnyán egyensúlyozó világbajnok, akkor Caitlin biztosan ugyanazt képes lett volna megcsinálni, csak egy ugrálóboton állva. Végül Nico az „eszi, nem eszi, nem kap mást”-stratégiához folyamodott, de abban azért megállapodtunk, hogy Sam és én csak az esküvő előtt egy héttel költözünk oda hozzájuk. Muszáj volt kijelölni egy határidőt, amikor – akárhogy álltak is a dolgok – el kell kezdeni megtalálni a módját, hogy mindannyian kijöjjünk egymással.

– Nem bánod, hogy abba a házba költözöl, ahol Caitlin lakott? – kérdezte tőlem Nico, amikor megkérte a kezem, és még csak hónapokkal azután tűztük ki a dátumot.

Én csak legyintettem az aggodalmára, mert azt gondoltam, udvariatlanság, ha fenntartásaim vannak, miközben egy egérlyukból – ahol anyával és Sammel laktam együtt – átköltözöm Nico viktoriánus sorházába, ahol két fürdőszoba és négy hálószoba volt. Azt viszont megpróbáltam valahogy megfogalmazni, hogy „Nem akarok abban az ágyban aludni, amiben vele aludtál, ráadásul amiben meghalt” valami olyan módon, hogy ne tűnjek érzéketlen tehénnek, de nem sikerült.

Nico viszont mintha belelátott volna a lelkem legvisszataszítóbb és leggonoszabb részébe, egyszer csak így szólt:

– Majd együtt kiválasztunk egy új ágyat. – Nem mondott róla többet, én pedig végtelenül hálás voltam, hogy nem kell azon gondolkoznom, hogy a memóriahabos matrac melyik oldalán feküdt Caitlin.

Mint később kiderült, az új ágytól sem éreztem magam otthonosabban. Két héttel az esküvő után, ha elszundítottam napközben, még mindig úgy ébredtem fel, hogy azt hittem, egy elegáns lakberendezési magazin fotózásán vagyok. Szürke kárpit türkiz pöttyökkel, amely kihangsúlyozta a halványcsíkos székpárna szövését. Kopott, elegáns ruhásszekrények kerámiafogantyúval, amelyek úgy néztek ki, mintha kézzel készítették volna Toszkánában. És mindennek megvolt a maga helye. Még a tálcák is egy külön fakkban voltak a konyhában, nem pedig a hűtő mellé bezsúfolva, és ha egy kicsit erősebben csaptad be a hűtőajtót, leestek és szétvágták a bokádat.

Nico háza egyáltalán nem volt zsúfolt, és ettől úgy éreztem, mintha senki sem lakna itt. Szöges ellentéte volt anya lakásának, amelyben mindenhol különböző holmik voltak: a folyosón Sam biciklije, a nappaliban szobanövények, amelyek úgy nőttek, mint a triffidek a melegházban; Sam hörcsöge pedig több helyet foglalt el a maga bonyolult alagútrendszerével és futókerekeivel, mint mi mindannyian együttvéve. Bármilyen helyzet adódott is – be kellett csomagolni egy ajándékot, kicserélni egy biztosítékot, vagy karót tenni a napraforgó mellé – biztos voltam benne, hogy Nico azt válaszolja majd, „ott van abban a fiókban”. Én mindig is szerettem bebújni a mosogató alá és ott keresgélni, mint valami szerencsevadász, vagy mint egy kutya, ami gödröt ás magának. Caitlin feltehetően könyörtelenül ragaszkodott hozzá, hogy valamit ki kell dobniuk, ha egy új holmi került a lakásba.

Nagyon szerettem volna elköltözni anya lakásából. Sam és én az elmúlt három évben a nappaliban aludtunk egy kanapén, mert nem bírtam tovább fizetni a bérleti díjat a lakásomban. Anya otthona úgy nézett ki, mint egy marokkói erőd azzal a sok tündérfénnyel, foltvarrásos díszpárnával és szivárványszínű takaróval. Most viszont, amikor megkaptam azt, amire vágytam – nem botlottam el egy focicipőben, amikor éjszaka felkeltem, öt másodpercen belül megtaláltam a radiátor tekerőkulcsát, elég nagy kiöntőm volt a pecsenyeszósznak – mégis úgy éreztem magam, mintha vendég lennék valaki más otthonában, és a lehető legkisebb nyomot kell hagynom magam után, hogy egyáltalán ott jártam.

Kezdtem azt gondolni, hogy mindannyiunknak jobb lenne, ha valahová máshová költöznénk, ahol csak azok az emlékek vannak Caitlinről, amelyeket Nico úgy dönt, hogy magával hoz. Nem pedig az összes emlék, ami kéretlenül előbújik, kísérteties képek, amelyek ott rejtőznek minden sarokban, és közénk telepednek, amikor a kényelmetlen, francia, antik kanapén ülünk. Néha elképzeltem, ahogy Caitlin hosszú, elegáns ujja megérinti ugyanazt az ajtókilincset, mint amit én is fogtam. Hogy széthúzza a hálószoba függönyét, majd hátranéz, és látja Nico sötét szempilláit, ahogy szétterülnek a párnán, a szája pedig még mozog álmában. Én szándékosan sokkal magasabban vagy sokkal alacsonyabban fogtam meg a függönyt, hogy véletlenül se oda nyúljak, ahol ő is foghatta. Feltehetnék új függönyt is akár. Talán nem is ártana. Csakhogy most nem az volt a helyzet, mint amikor egy csúnya válás után kiköltözik az exfeleség, és arra gondolunk, „Na végre megszabadultunk a végén a hárpiától!” Aztán bérelünk egy konténert, és kidobáljuk a sok különböző fajta tányért, a lassúfőző edényt meg a félig használt piperecikkeket. Itt minden, amit kidobtam volna, egy újabb kis része volt Francesca anyjának, akit már soha többé nem kap vissza. Minden egyes apróság azt sugallta, hogy az apja továbblépett, és valaki mással él, akinek más az ízlése a függönyök terén. A porcelánedényekben. Az életben.

Nico és én lazán kezeltük a költözés témáját, és úgy döntöttünk, addig nem térünk vissza rá, amíg össze nem szokunk Francescával. Úgy véltem, ez a belátható jövőben nem fog megtörténni, hiszen a legkisebb változtatások is újra és újra veszekedésbe torkoltak. Épp aznap reggel történt, hogy Francesca feltűnően megszagolta az iskolai pulóverét, és azt mondta:

– Ennek furcsa szaga van. Mivel mostad ki?

Kényelmetlenül éreztem magam, mert elkezdtem kísérletezni bizonyos dolgokkal most, hogy már nem voltam olyan szegény, és lecseréltem a megszokott mosóport egy környezetbarát fajtára. Eltekintettem attól, hogy erkölcsi kérdést csináljak a dologból, inkább csak arról motyogtam valamit, hogy milyen jó hatással van ez az új mosószer a nádi varangyokra. Sajnos Francesca dühösen reagált, és végül azzal fejezte be, hogy „Anya mindig Persilt használt, és különben is leszarom a varangyokat meg a tarajos gőtéket és legfőképpen téged!” Talán abban reménykedett, hogy véletlenül iszom egy kis sósavat bánatomban.

– Nagyon csendes vagy – jegyezte meg Nico aznap este, majd leült vacsorázni. Kinyújtotta a karját felém, és a kezemre tette az övét. – Minden rendben van?

Elrántottam a kezemet. Nagyon furcsa… amikor Francesca is a közelünkben volt, nem érhettem Nicóhoz, pedig az egész testem felé hajlott, hogy bátorítást kapjak tőle.

Francesca csak ült ott, árgus szemmel figyelt, a pupillája mint két apró, gyűlölködő gomb szegeződött ránk. Minden önuralmamra szükségem volt, hogy ne fakadjak sírva, és ne kiabáljam „Csodálatosan vagyok. Ugyan mi baj lehetne? A lányod utál engem. Minden rohadtul tökéletes!” Nem egészen így képzeltem el egy étkezést, amikor azt mondtam Samnek, hogy miután feleségül megyek Nicóhoz, egy nagy család tagjai leszünk.

Ekkor mintegy végszóra Francesca hátradobta sötét haját a válla mögé, és eltolta maga elől a tányért.

– Nem szeretem a carbonara spagettit.

Nico megrázta a fejét.

– Ez nem igaz. Régebben imádtad. – Az a befejezés, hogy „amikor az anyukád még élt” úgy lebegett a levegőben, mint egy csillagszóróval írt felirat az éjszakai égbolton.

– Akkor Maggie carbonara spagettijét nem szeretem.

Próbáltam oldani a feszültséget, és imádkoztam, hogy Sam ne most kezdje el bemutatni, hogy ő is milyen válogatós tud lenni.

– Legközelebb, ha majd tésztát főzök, talán segíthetnél, és megnézhetnénk, hogyan csináljam, hogy neked is finom legyen.

Francesca úgy bámult rám, mintha azt javasoltam volna, hogy vegyünk fel űrhajós jelmezt, és lőjük ki magunkat a Marsra. Tökéletes időzítéssel Sam ekkor ivott egy korty vizet, de egyszerre tüsszentett is, amivel kiköpte a félig megrágott spagettit Francesca tányérjára. A mostohalányom hátratolta a székét, és felviharzott az emeletre. Öt másodperccel később úgy becsapódott az ajtaja, hogy Caitlin pasztellszínű kancsói megremegtek a tálalószekrényen.

– Sam! Ha tudod, hogy tüsszenteni fogsz, tedd a szád elé a kezed, és fordulj el az asztaltól!

Ő a tízéves fiúkra jellemző, huncut nevetéstől harsogott. A kis darabka szalonnák, gombák, valamint spagetti próbált közben a szájában maradni.

– Az ég szerelmére, csukd már be a szád! Ez undorító! – A hangom élesebben csengett a szokottnál. Nem akartam, hogy Nico azt gondolja, egy rakoncátlan állatkertet fogadott az otthonába.

Ő azonban csak átnyújtott egy papírtörlőt Samnek, és azt mondta:

– Menj, takarítsd le magad, te rosszaság!

Amikor Sam bement a földszinti mosdóba, hogy rendbe szedje magát, egymás felé fordultunk Nicóval, és egyszerre szólaltunk meg:

– Nagyon sajnálom! – Erre mindketten elnevettünk magunkat.

Nico magához húzott.

– Tényleg nagyon sajnálom. Francescának nem lett volna szabad így beszélnie veled. De nem tudom, hogy alaposan leszidjam-e, vagy inkább tegyek úgy, mintha nem is hallottam volna meg.

Már attól is elszállt a csüggedésem egy része, hogy éreztem, hogy az arca a fejemhez simul. Meg akartam kérdezni tőle, megbánta-e, hogy feleségül vett, és nem azt kívánja-e, bárcsak továbbra is csak találkozgattunk volna, amikor még a gyerekek nem voltak velünk. Csakhogy itt ültem egy spagettidarabokkal terített asztal mellett, miközben az emeleten dühösen dübörgő léptek azzal fenyegettek, hogy esetleg ránk szakad a plafon, ezért valószínűleg nem azt a választ kaptam volna, amit hallani akartam. Így inkább csak hozzásimultam, élveztem a pillanatot, ezt az ellopott néhány másodpercet, amikor igazi házaspár lehettünk – akik megérinthetik, átölelhetik és szerethetik egymást – anélkül, hogy azon gondolkoztam volna, mi legyen a következő „stratégiai lépésünk, hogy boldog családot alakítsunk ki”.

Amikor meghallottam a nappaliból Sam Xboxjának hangját, Nico elengedett, és a pulóvere kirojtosodott ujját kezdte piszkálgatni. Amikor először együtt voltunk, bocsánatot kért az ápolatlansága miatt – „ez mindig az őrületbe kergette Caitlint” – én azonban imádtam, hogy kifakult farmerben és régi pólóban érzi magát a legjobban. Nem tudtam volna elképzelni magam egy olyan férfival, mint Massimo, aki folyton öltönyt, inget és mandzsettagombot visel.

Nico egy ideig csak húzogatta a szálakat a pulóveréből, aztán már egy kisebbfajta lyukat is csinált rá, mire végül felnézett. Az ajka úgy mozgott, mint aki próbálja megtalálni a megfelelő szavakat.

– Nem igazán tudom, hogy mondjam el, de két hét múlva elérkezik Caitlin halálának évfordulója. Anya azt akarja, hogy mindannyian menjünk ki a temetőbe, azután ebédeljünk együtt nála.

Mondanom sem kell, a társasági életem nem volt valami fényes. Na de bájologni a temetőben az exfeleség családjával?

– Nekem nem kell mennem, ugye?

– Szívesen látnánk.

Ja, persze. Nem beszélve arról, hogy milyen baromi furcsa lenne. Nem igazán volt szükségem konkrét bizonyítékra, hogy mindenki – talán még a férjem is – még mindig azt kívánja, bárcsak Caitlin sohasem halt volna meg, a közös életük sohasem ért volna véget, hogy aztán én is megjelenjenek a színen. Nem, ennél sokkal jobb dolgot is csinálhattam az alatt az idő alatt. Mint például chilipaprikát felszippantani az orromba, összekeverni a chilis lóbalzsamot a Canesten kenőccsel, vagy sajtvágó dróttal levágni az egyik végtagomat.

– Szerintem nagyon kínos lenne. Különben is, Francesca biztosan nem akarná, hogy ott legyek.

Nico feszült arckifejezése ellazult.

– Köszönöm, hogy megkönnyíted nekem. Tudom, hogy nem ideális ez a helyzet. Remélem, hogy képes leszek rábeszélni Francescát, hogy jöjjön el. Kerek perec kijelentette, hogy nem hajlandó kimenni Caitlin sírjához, de talán, nem is tudom, az esetleg megerősítené benne a tudatot, hogy az anyja nem jön vissza, ezért tovább kell lépnie, a jelenben élni, és felhagyni ezzel a mindent elemésztő haraggal.

– És mi a helyzet veled?

Nico megcsókolta a fejem búbját.

– Nekem szerencsém volt, mert kaptam egy második esélyt. Én már nem érzek haragot, csak sajnálok mindenkit, aki túl fiatalon hal meg, és nincs lehetősége megélni azokat az éveket, amiket kaphatott volna az élettől – próbált viccelődni. – Tudod, mint például minőségi időt tölteni Francescával.

Még mindig nem tudtam, milyen arcot vágjak, ha valaki Caitlinről beszélt. Úgy éreztem, a sajnálkozás és a bűntudat között ingadozok. Persze jóval azután kezdtünk együtt járni, hogy Caitlin meghalt, de ezt senki sem hitte el. Ráadásul az is ironikus volt, hogy Nicót éppen azért ismertem meg, mert a felesége beteg lett, és az anyukám segített neki a takarításban és a bevásárlásban. És ott volt mellette az élete utolsó időszakában.

Amikor elmentem anyáért, Nico mindig behívott, ha anya még nem végzett mindennel. Az első néhány alkalom után, amikor minden tudásomat összeszedve igyekeztem olyat kérdezni, amire a válasz nem az lett volna, hogy „A francba!”, „Basszus!” vagy „Mégis, mi a fenét gondolsz?”, inkább sms-t küldtem anyának, nem kopogtam be, így a kocsiban tudtam megvárni. Sajnos anya úgy gondolta, az embernek azért van mobiltelefonja, hogy takarékoskodjon az akkumulátorral, nem pedig azért, hogy kommunikálásra használja. Így hát, mivel nem volt más dolgunk, Nico és én a legrosszabbkor ismerkedtünk meg, végül pedig már alig vártam, hogy mindennap lássam őt. Közel egy évvel Caitlin halála után véletlenül összefutottunk a városban, megittunk egy kávét, és felidéztük, mennyire élveztük egymás társaságát annak idején.

Kétségtelenül nem én voltam az egyetlen, akit zavartak a körülmények. Mégis úgy láttam jónak, hogy minél hamarabb tisztázzuk a dolgokat, és ne várjuk meg, hogy Caitlin neve lassan beszivárogjon közénk, mint valami kellemetlen szag, amiről mindenki próbál tudomást sem venni.

– Inkább hadd csináljak én ebédet mindenkinek! Azzal egyértelművé tehetnénk, hogy Caitlin mindig is az életünk része marad, és senkinek sem kell szégyenkeznie azért, ha hiányzik neki.

Nico hozzám hajolt és megcsókolt.

– Olyan drága vagy! Én pedig nagyon szerencsés. Tényleg megtennéd?

– Persze. Majd idehívom anyát, hogy segítsen. Nagyon fog örülni, hogy újra láthat mindenkit. Így ti majd teljes mértékben Francescára figyelhettek, és nem kell amiatt aggódnotok, hogy odaég az ebéd. Jó melegen öltözzetek fel! A temetőben mindig úgy fúj a szél. Megmondanád a tervet az édesanyádnak?

Nico bólintott.

– Hát persze. Vagy esetleg te is átugorhatsz hozzá holnap, nem? Ha elég bátornak érzed magad. Anya barátságosabb, mint amilyennek látszik. Biztosan nagyon fog neked örülni.

Nem voltam benne biztos, hogy Nicónak igaza van. Ami azt illeti, az a tény, hogy Anna velünk szemben lakott az utcában, alapvetően meghatározta, milyen gyakran vágytam kimenni a házunkból. Életemben először belenéztem a tükörbe, mielőtt kiléptem az ajtón. És ami azt a részt illette, hogy átugorjak hozzá, Anna felől sok mindent éreztem, de az „Ugorj be egy croissant-ra és egy kapucsínóra!” nem tartozott közéjük.

Sokkal több kell ahhoz, hogy én is teljes jogú családtag legyek, mint csupán ez a fényes, vadonatúj jegygyűrű az ujjamon. Anna valószínűleg még mindig úgy gondol az anyukámra, mint a személyzetre, mert hiszen az is volt, amikor Caitlint gondozta. Anna pedig határozottan a ház úrnője és a főparancsnok szerepét játszotta akkoriban. Valószínűleg az én kis varrónői vállalkozásom sem fogja lenyűgözni, hiszen Nico Brighton egyik legnagyobb kertcentrumának volt a tulajdonosa. „Nem is gondolnád, hány ember képes fizetni azért a kis babérfáért. A növények manapság valóságos aranybánya. Egy vagyont keres velük.” Leginkább mégis az elsőszülött és kedvenc gyermekével dicsekedett, Massimóval, aki nem tudott úgy belépni a szobába, hogy Anna ne szaladt volna azonnal oda hozzá, hogy megkérje, tegye fel a lábát és pihenjen, mivel olyan sokat dolgozik. „Ő könyvelő, tudod, és nagyon jól megy a sora, az ország egyik legjobb cégénél dolgozik.” Az anyósom saját bevallása szerint kétségtelenül a társasági ranglétra legtetején helyezkedett el, onnan nézett le a lépcső alján ácsorgó Parker-csőcselékre, és magában dühöngött, hogy sikerült felküzdenünk magunkat a létra tetejéig, hogy egyenrangúak lettünk vele.

Természetesen az ő szemszögéből sohasem leszünk egyenlőek. Látta, hogy ütött-kopott régi Fiestámmal érkezem meg, hogy felvegyem anyát. Tudta, hogy lakótelepen lakunk. Nem volt nehéz rájönni, hogy azt gondolja, szemet vetettem Nicóra, megtetszett nekem ez a ház, ahol lent is van mosdó meg mosókonyha, és elhatároztam, hogy behálózom a fiát.

Ezért nem is hibáztattam. Néha eltöprengtem, vajon tudat alatt nem ez volt-e a tervem tényleg. Csakhogy a rengeteg érzés között, amelyek bennem munkálkodtak, volt egy, ami miatt mindig könnyebbnek éreztem magam, ha a közelében voltam, és nem is tudtam, mennyire hiányzik valami a lelkemből, amíg Nico be nem töltötte azt az ürességet. Még Francesca ellenséges viselkedése miatt sem kívántam azt, bárcsak sohasem találkoztam volna Nicóval, sohasem kerültem volna a hatása alá, hogy viszonzás nélkül azt éreztesse velem, mennyire különleges vagyok. Elhamarkodottan beleegyeztem, hogy másnap reggel beszélek Annával.

Csakhogy nem sikerült olyan hamar elkészülnöm, mint reméltem. Mire mindenkit elindítottam az iskolába és a munkába, egy örökkévalóságig tartott, hogy megtegyem a szükséges előkészületeket arra, hogy átlépjem a félelmetes matriarcha háza küszöbét: kiszedtem a szemöldököm, fogselyemmel megtisztítottam a fogam, megkerestem a szemceruzámat, amit természetesen a hörcsög ketrecének kilincsén találtam meg. Éppen beültem a vécébe a bejárati ajtó mellett, amikor hallottam, hogy megfordul egy kulcs a zárban. Zavarba jöttem, amiért nem csuktam be a vécéajtót. Féltem, hogy Nico – vagy ami még rosszabb, Francesca – visszajött valamiért, és itt talál engem a vécén ülve letolt nadrággal. Legnagyobb rémületemre azonban Anna lépett a házunkba fekete kreppnadrágban, selyemblúzban és a nyakában megkötött sállal, amiben én úgy néztem volna ki, mint egy kincsre vadászó kalóz.

Jézusom! Tudtam, hogy van kulcsa a házunkhoz, de úgy gondoltam, az csak „vészhelyzet esetére” van. Hacsak nem kerülte el a figyelmemet a tetőről kifelé kígyózó füst, ez csak egy átlagos péntek reggel volt. Anna drámaian hátralépett egyet, amikor meglátta, hogy hol vagyok, mintha rajtakapott volna, hogy valami kimondhatatlan dolgot művelek a hörcsöggel.

– Csak egy perc! – kiáltottam.

Alighanem én nem rémültem meg annyira, mint ő. Anyám házában soha senki nem tudott volna időben elindulni dolgozni vagy az iskolába, ha mindannyian kivártuk volna a sorunkat a mosdóban.

Gyorsan felhúztam a nadrágomat, és Annát a konyhában találtam, ahol döbbenten bámulta a Sam által otthagyott vajas pirítós maradékát. Az ujja véletlenül beleért egy lekvárfoltba, és úgy hőkölt hátra, mintha csótányok jártak volna násztáncot előtte. Feltűnő mozdulatokkal megtöröltem a kezem, hogy ne adhassa hozzá azt is a listájához, hogy nem mosok kezet. Ahhoz a listához, amit én nem csinálok olyan jól, mint Caitlin.

– Sajnálom, Anna. Kicsit siettem.

Vártam, hogy bocsánatot kér, amiért bejelentés nélkül jött be a házunkba, de hamar kiderült számomra, hogy ez a dolog nem így működik. Ami azt illeti, abból ítélve, ahogy sötét szemével a környezetet vizsgálgatta, hamar rájöttem, hogy nem azért jött, hogy megnézze, hogy boldogulok, sokkal inkább azért, hogy felmérje a háziasszonyi képességeimet. Amelyek persze nem voltak olyan nyilvánvalóak, mint mondjuk az, hogy tudok levegőt venni, vagy egyik lábamat a másik elé tenni. Olyan rosszalló arcot vágott, hogy majdnem elnevettem magam.

Megigazítottam az övemet.

– Kérsz egy csésze teát?

– Én csak kávét iszom.

– Akkor kávét?

– Köszönöm, nem.

Ellenálltam a kísértésnek, hogy elkezdjek viccelődni olyasmivel, hogy „Csalánteát? Spenótos smoothie-t? Forró csokit egy kis brandyvel?” Inkább bekapcsoltam a vízforralót. Nekem attól még nem kell szomjan halnom. Kivettem egy bögrét a konyhaszekrényből, szándékosan a legcsúnyábbat, amit Caitlin biztos, hogy nem használt. Ha most azt mondja nekem, hogy „Ez volt Caitlin kedvenc bögréje.”, esküszöm, tányérokat fogok hajigálni.

Mélyen leástam magamba, hogy megtaláljam az elbűvölő modoromat, amit elő akartam adni neki. Ha a jövőben nem szeretnék úgy kiosonni a saját bejárati ajtómon, mint egy betörő néhány laptoppal a kabátja alatt, muszáj volt Annát az én oldalamra állítani. Sosem leszek az a típus, aki mandulás süteménnyel megrakott tálcával jár körbe a vendégek között, vagy ismeri a csapokra lerakódott vízkő eltávolításának leghatásosabb módját, de talán meg tudom győzni, hogy a fia érdekeit tartottam szem előtt, nem pedig a pénztárcáját.

Nem csoda, hogy kicsit gyanús voltam neki. Kezdetben a Caitlin iránti tiszteletből Nico és én titokban tartottuk a kapcsolatunkat. Ráadásul én folyton arra számítottam, mikor mondja azt Nico, hogy „Köszönöm, hogy segítettél nekem a halott feleségem körül, de már találtam valakit, aki stílusosabb/​okosabb/​vékonyabb, mint te.”, ezért nem is igazán törődtem az anyós-meny kapcsolat kiépítésével. Épp csak egy kis időt töltöttem Anna társaságában, amikor Nico kész tények elé állította az anyját: feleségül veszi Caitlin gondozónőjének lányát. Innen már nem volt visszaút. Meg fogom mutatni neki, hogy én is elképesztő feleség tudok lenni puccos ruhák nélkül is.

Nagyon szerettem volna tudni, mi a véleménye Laráról, a másik menyéről. Nem sokat láttam még belőle, de az alatt a kis idő alatt sem halmozott el igazából a melegségével vagy a szívélyes fogadtatásával. Mindig olyan komolynak tűnt, precíz szőke frizurájával, a blúzaival és a csicsás kis masnijaival.

Nem sok bizodalmam volt benne, hogy a szövetségesem lesz Annával szemben.

Pedig nagy szükségem lesz szövetségesre.

Ahelyett, hogy azzal a régi, unalmas szöveggel győztem volna meg, hogy mi mindent terveztünk együtt „mint család”, vagy ahelyett, hogy arról meséltem volna neki, milyen fejlődést értem el Francescánál, rémületemben kiböktem az egyetlen témát, amiben Nicóval megegyeztünk, hogy csak akkor hozzuk szóba, ha majd alkalmas lesz rá az idő. Ez volt az egyetlen tabutéma, amit először gondosan át kellett gondolni, és legalább olyan finoman adagolni, mint egy idős szülőnek a keménypapírból készült koporsó kérdését.

Miközben lázadó módon készítettem egy teát, és ki-be húzgáltam belőle a teafiltert, kibukott belőlem a mondat:

– Nicóval arról beszélgettünk a minap, hogy el kellene költöznünk. Úgy gondoltuk, talán jót tenne mindannyiunknak, ha valahol újrakezdenénk. – A kínos csendben egyre kétségbeesettebben adtam elő a monológomat arról, hogy milyen egészséges lenne nekünk, ha egy olyan helyet választanánk, ahol Francesca nem kötődik olyan erősen az anyjához. Persze még mindig Brightonban, közel a tengerhez, közel Francesca iskolájához…

Minden egyes kimondott szóval egyre sötétebb lett Anna arca, és kezdtem úgy érezni magam, mintha a világ legszörnyűbb állásinterjúján lennék. Amikor tudod, hogy éppen az ellenkezőjét mondod annak, mint amit hallani szeretnének, de nincs annyi eszed, hogy megállj és azt mondd „alighanem rosszul kezdtem neki”.

Anna finom vonalú arcán a meglepetés lassan felháborodásba váltott át, én pedig zavartan elhallgattam. Felkönyökölt az asztalra, és teátrálisan lassú mozdulattal a kezébe tette az állát.

– Nico nem költözhet el innen. A Farinelli család már majdnem ötven éve itt lakik. A férjem azért vett házat mindkét fiának, hogy Nico és Massimo egész életükben egymás mellett lakjanak, szemben velünk. Nico nem fog elköltözni. Ez az otthona. A Farinellik 1970 óta laknak itt a Siena sugárúton, amióta Angliába költöztünk. Azért választottuk ezt, mert Sienában laktunk, és ez a név jó ómennek tűnt.

Mielőtt még válaszolhattam volna, Anna talpra ugrott.

– Ez a baj, amikor az emberek nem tekintik fontosnak a családot.

Próbáltam visszakozni.

– Anna, sajnálom, nem akartalak felzaklatni. Ez természetesen egy gyönyörű ház és nagyon szép utca, de én csak Francescára gondoltam, hogy mennyivel könnyebb lenne neki elfogadni engem, ha elköltöznénk valahová, ami mindenki számára új. Ott talán nem lenne annyi emléke Caitlinről. Persze nem úgy gondoltam, hogy holnap vagy akár jövőre.

– Ha Francescára gondoltál volna, akkor soha nem kényszerítetted volna Nicót arra, hogy feleségül vegyen.

Az utolsó mondatot szándékosan elnyújtva ejtette ki, mintha karamella ragadt volna a fogába. A váratlanul ellenséges hang hallatán könny szökött a szemembe. Persze tudtam, hogy nem fogadott tárt karokkal, és elfogadtam, hogy időbe telik majd, és hogy nem úgy nézek ki, mint az elvárható – kicsit testes vagyok, a hajam rakoncátlan, már-már borzas, és bármennyire is próbálkoztam, önkéntelenül is vonzódtam a batikolt, rojtos és fodros ruhákhoz. De arra nem számítottam, hogy gyűlöl engem. Éreztem, hogy visszatér a levegő a tüdőmbe.

– Nem kényszerítettem arra, hogy feleségül vegyen.

Anna gúnyosan felhorkant.

– Ó, dehogynem! Talán nem szegeztél fegyvert a halántékához, de Nicót mindig is könnyű volt befolyásolni. Ő túlságosan lágyszívű. A bátyjának sokkal több esze van. Megszabadult az ostoba első feleségétől, aki nem akart gyereket, és inkább talált valakit, aki megértette, mi kell ahhoz, hogy az ember Farinelli legyen.

Bármiféle halvány reményem, hogy Lara egyszer majd a szövetségesem lesz, ugyanolyan téves volt, mint a ragyogó ötletem, hogy adjuk el a házat, és keressünk egy új otthont ennek a furcsa kis vegyes családnak. Hát így állt a helyzet: az egész pakli kártya ki volt terítve az asztalra, és az igazság brutális fénye alatt felkunkorodtak a lapok szélei. Anna nem helyeselte, hogy itt vagyok. Úgy gondolta, Nico gyenge, és én kényszerítettem bele a házasságba, berobbantam az életébe, mihelyt Caitlin méltóztatott meghalni. Soha nem hiányzott még ennyire az a közösen használt kanapé, meg az, amikor anya egy szószos üvegbe énekelt.