A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gondolatmappa, 2017

Elveszve (Aranykör 1.), 2018

Keresés (Aranykör 2.), 2019

99 gondolat a szeretetről, 2019

© Hidasi Judit, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Gimes Katalin

Olvasószerkesztő: Kővári Bettina

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-23-4

Mindenekelőtt

Hadd mondjak el neked egy történetet egy nőről és egy férfiról, akik valójában soha nem engedték el egymás kezét, annak ellenére sem, hogy sok-sok éven át nem is tudtak egymásról.

Bár az ő esetükben az univerzum – vagy nevezhetjük gondviselésnek is – nehéz utat rótt ki, egy olyan utat, amin csak a legbátrabbak mernek végigmenni.

Talán nem is azért, mert az egymáshoz vezető út hosszú és bonyolult, hanem azért, mert nekik nehezebb volt a belső utazás, a fejlődés, mint kivárni a másikat.

Volt idő, amikor szerették egymást, volt idő, amikor gyűlölték, de valójában mindketten felismerték, hogy a kapcsolatuk fontos, és nagyon sok szempontból befolyásolja az életüket.

Nem mintha ez a nő és ez a férfi tudott volna arról, hogy egymásra várnak, de talán mélyen belül, a szívük legmélyén mindig is érezték, hogy még egyszer találkozni fognak.

Nem úgy, mint két idegen, hanem úgy, mint két olyan ember, akinek dolga van egymással.

Két ember, akik egymástól különbözőbbek nem is lehetnének.

Két ember, akikben olyan kevés a közös, hogy szinte nagyítóval kellene keresni, mégis jobban hasonlítottak egymásra, mint bármikor gondolták is volna.

Talán ők maguk sem sejtették, hogy újra találkozniuk kell, annak ellenére, hogy mindketten úgy élték az életüket, mintha örökké keresnének valamit. Nem mondanám, hogy valami jobbat, inkább valami mást. Valami váratlant, valamit, amitől teljesebb lesz az életük.

Sokan ismerik ezt az érzést. Sokan hiszik, hogy kell valami, de azt nem tudják, hogy mi szükséges ahhoz, hogy egész legyen az életük.

Egy másik munka?

Egy másik helyszín?

Egy szerelem?

Ez a férfi és ez a nő nem látta, hogy a teljesség bennük lakik, ahogy azt sem, hogy tartoznak maguknak azzal, hogy feltárják az igazi énjüket.

Ez a férfi és ez a nő, bár azt hitték, mindent tudnak az életről és önmagukról, hatalmas leckét kapnak arról, hogy valójában soha, semmi sem biztos, csak maga a változás.

Bár napról napra megtervezed az életedet, pontosan kiszámolva, hogy mit, miért teszel, az élet ezt nem díjazza. Az életet lehet tervezni, de nem készülhetsz föl mindenre.

Erről is szól ez a történet.

Arról a lehetőségről, hogy van időnk és alkalmunk kijavítani az elrontott dolgokat, befejezni az elkezdett beszélgetéseket, bocsánatot kérni a hibáinkért.

Arról az esélyről, amely mindenkinek megadatik, hol nagy csinnadrattával, hol egészen halkan, szinte láthatatlanul.

Észre kell venni ezeket a lehetőségeket. Mert ha úgy cselekszünk, ahogy az helyes, az is lehet, hogy a nagy utazás közben egy ajándékot kapunk.

Egy pillanatot, egy pozitív megerősítést.

Egy szerelmet két, merőben eltérő ember között.

Editről és Attiláról akartam mesélni nektek, akik elég bátrak voltak ahhoz, hogy kövessék a szívüket.

Hogy ez mire lesz elég?

Meglátjuk.

„Elvégre hol máshol kaphatna az ember munkaszüneti napon száradt kakaós csigát, mint egy sarki éjjelnappaliban, nem igaz?”

Egészen furcsa, hogy a munka ünnepén nem kell dolgoznom. Volt egy olyan ötletem, hogy elviszek egy ügyeletet, de a főnök azt mondta, hogy eszembe se jusson. Szerinte így is ki fogok égni negyvenéves koromra, ha nem vigyázok. Vigyorogva mondtam neki, hogy addig még van öt évem, mire csak annyit mormogott, „jó esetben”. Erre inkább nem válaszoltam. Szerintem jó állapotban vagyok. Egy belvárosi harmincashoz képest mindenképp.

Igazán nem értem, miből gondolja, hogy szükségem lenne pihenésre. Fiatal vagyok, és szeretem a munkám. Nagyjából ötéves korom óta tudom, hogy orvos akarok lenni, és tízéves korom óta erre készültem.

Persze, sok gyerek kap orvosi táskát karácsonyra, én is kértem, és azt hiszem, életem legjobb ajándéka volt, ami a fa alatt várt. A piros műanyag táska, amibe került géz, kisolló (totálisan életlen), injekciós tű, papír, amire receptet lehetett írni, valamint egy műanyag sztetoszkóp is, annyira boldoggá tett, mint még soha semmi.

Mondhatni szerencsém volt. Gyerekkorom óta készültem a hivatásomra, nem kellett zűrös tinédzserként az életem értelmét keresnem, vagy azt, hogy mit akarok. Egy kósza kilengéstől eltekintve az egyetemi évek alatt, valahogy egész életemben precíz és tisztességes voltam, olyan sebész, akinek a munkája az első.

Ettől függetlenül nem mondanám, hogy unalmas vagyok, vagy csak a munkámnak élek. Sőt, félreértés ne essék, simán el tudok tölteni egy napot úgy, hogy nem gondolok a betegekre a kórházban.

Ugye?

Ugye?!

Nézzük csak, mi fér bele a napba.

Mivel már tegnap tudtam, hogy mától szabad vagyok, úgy gondoltam, hogy eltekintek a szokásos reggeli rutintól, és nem megyek el futni. Helyette előző este kikapcsoltam a telefonom, hogy nyugodtan pihenhessek.

Naná, hogy már fél hatkor a konyhában kortyolom a kávémat, és igyekszem arra koncentrálni, hogy mit kezdjek a rám szakadt, feladatok nélküli nappal.

Egy darabig az asztal lábát rugdosom, és kifelé bámulok a gangra, ahol egyébként csönd honol. Talán mások helyettem is alszanak.

Mintha a város sem akarna fölébredni.

Kevés lesz ide az asztal lábának rugdosása. Ki kell találnom, hogy mit is akarok kezdeni magammal.

Egy kényelmes reggeli után úgy döntök, ha futni nem is, de legalább egy kisebb sétára kimozdulok. Úgyis kéne vennem valami kaját, mert a hűtő üresen tátong. Nem vagyok éppen egy Nigella, főzésre nemigen szakítok időt, és türelmem is hamar elfogy.

Egyszer azonban engem is elért a gasztroforradalom, én is néztem a főzős műsorokat elalvás előtt. De se Hugh, se Nigella, se Gordon Ramsay nem volt rám olyan hatással, hogy serpenyőt merjek ragadni, és rittyentsek egy szuvidált kacsát, nem is beszélve egy egyszerű pitéről.

Imádok enni, és talán éppen ezért nem pacsmagolok a konyhában. Szentségtörés lenne.

Amúgy nem bánnám, ha menne más is a bundás kenyéren kívül, de ha lehet választanom egy bonyolult recept kipróbálása vagy egy kiadós alvás között, akkor mindig az utóbbit választom.

Ha dolgozom, akkor a kórházban eszem, reggelizni nem szoktam, maximum egy kávét iszom, és a büfében egy szendvicset.

Arra mindig figyelek, hogy meglegyen a szükséges napi kalóriám, sebész vagyok, oda kell figyelnem az egészségügyi állapotomra. A műtétek gyakran elhúzódhatnak, néha órákig kell egy helyben állnom, és koncentrálnom.

A jóllakottság és a kényelmes cipő legalább ugyanannyira fontos. Szeretem, ha egyszerűen és rendben mennek a dolgok.

Derékig érő göndör hajamat is azonnal levágattam, ahogy állandó helyem lett a műtőben. Nem szerettem, ha izzadt a homlokom, és a hajam is egyre inkább zavart. Nem volt nehéz döntés, úgy gondoltam, semmi nem gátolhat meg a munkámban. Abban, hogy precízen és pontosan tudjak dolgozni.

Egyébként is évek óta untam, hogy a hajmosás mindig egy komoly program, nem lehet csak úgy beállni a zuhany alá, és két perc alatt végezni. A derékig érő haj időt és sok-sok kozmetikai terméket igényel. Most már valamennyire visszanőtt, de hogy megint küzdjek vele?

Azt már nem.

Elég, ha kimosom a műtő szagát a hajamból.

Fél nyolcra túl vagyok a kávén meg a kellemes, tahiti illatú, tusfürdős forró zuhanyon, és a legkényelmesebb farmeromba bújva sietek lefelé a harmadikról az öreg bérház lépcsőin.

Talán már réges-régen el kellett volna adnom nagymamám apró, belvárosi garzonját, de egyszerűen nem vitt rá a lélek. Szeretem ezt a házat, az öreg liftjével, amibe nemigen merek beszállni, inkább gyalog megyek mindig, mert félő, hogy beragad. Ugyanennyire rajongom a ház kopott falaiért, a gangjáért és a szomszédokért.

Bár eredeti lakó már nem igazán van a házban, többnyire fiatalok húzzák meg magukat, akik csillagászati összegekért bérlik a minilakásokat, de amúgy sem igazán vannak itthon soha. Sok ezer forintos éjszakai hajlékok ezek.

Szó szerint.

Van néhány airbnb lakás, és néha döbbenetesen részeg turisták óbégatnak hajnalban. Szerencsére nem nekem kell rossz fejnek lennem, nálam sokkal mérgesebb lakók szoktak ilyenkor ordítozni az aktuális legénybúcsúztató angolokkal vagy lengyelekkel.

Egyszer már majdnem lementem én is ordibálni, de győzött bennem a gondolat, hogy ennyire nem lehetek öreg harmincvalahány évesen! Most tényleg én fogok lemenni hisztizni a bulizó fiatalokkal? Ennyire megöregedtem? Ennyire zavar, hogy jól érzik magukat?

Így aztán csöndben kuksoltam párnába fúrt arccal, amikor végre az első emeleten lakó házaspár férfi tagja tört angolsággal kiüvöltött a gangra nyíló ablakukon, hogy „shátttááááp!!!”

Ami szerencsére működött. A banda elnémult.

Én a harmadikon lakom, és egy szűk kis utcára néz a galériás szobám ablaka, a konyháé pedig a gangra. Ami miatt viszont különösen imádom az örökölt lakásomat, az a fürdőszoba. Nagyanyám jó ízléssel, csupa fehér csempét rakatott le, és vigyázott rá annyira, hogy patinás legyen, de ne lerobbant. Az egész ötvözi a pesti hangulatot.

Szeretem a belvárost, a várost. Az utcáival, a kávézóival, a pékségeivel. Nehezen tudnám elképzelni az életem bárhol máshol. Még akkor is, ha születésemnél fogva vidéki lány vagyok, pont olyan, mintha soha nem éltem volna máshol.

Pedig éltem, nagyon is.

Budapest azonban szinte azonnal az életemmé, a véremmé vált. Láttam már szinte minden mocskát és szépségét, és amikor azt hiszem, hogy már nem tud meglepni, mégis képes rá. Néha pont azzal, hogy annyira elutasító, kegyetlen és szürke, hogy kilépni sincs kedved az utcáira, néha pedig pont azzal, hogy képtelenség otthon ülni, menni kell a nyüzsgő forgatagba. Máskor meg azzal, hogy az ember úgy érzi, az évek során egyáltalán semmi nem változik itt. Minden ugyanolyan.

Elvégre hol máshol kaphatna az ember munkaszüneti napon száradt kakaós csigát, mint egy sarki éjjelnappaliban, nem igaz?

Életemnek ezen pontján nehéz lenne azt mondanom, hogy nem vagyok elégedett azzal, ahogy alakulnak a dolgok.

Saját lakásom van, munkám és elég pénzem ahhoz, hogy félre is tudjak tenni, és egy pasim, akivel egészen jól elvagyok. Nem nyaggat amiatt, hogy miért nem találkozunk többször, mivel neki is fontos a munkája. Megérti, hogy nekem is a legfontosabb ebben az életperiódusban az, hogy a karrieremre tudjak koncentrálni.

Jól van ez így.

A főiskola alatt kibuliztam magam, nem vágyom már a pesti éjszakába. Ahogy arra sem, hogy értelmetlen beszélgetéseket folytassak hajnalig arról, hogy mit kéne megváltoztatni ahhoz, hogy a világ jobb hely legyen.

Én minden nap megteszem a magamét. Sebészként dolgozom, az egyik legjobb vagyok az országban. Pontos a kezem, helyén az eszem. A világ megmentéséhez pillanatnyilag ennyit tudok hozzátenni.

Legalábbis ezen a reggelen.

Kakaós csigával és egy literes kólával a kezemben egyensúlyozok az ajtóm előtt, hogy be tudjak menni. Természetesen nem elég halkan ahhoz, hogy Ági néni, a szomszédom, aki valami miatt fogadott anyámnak képzeli magát, ne teremjen az ajtajában.

– Csókolom – mondom neki úgy, hogy fel sem nézek.

– Editkém, hogyhogy itthon?

– Szabadnap – válaszolom kurtán. Tudom, hogy egyedül él, és szoktam is vele beszélgetni, de most már inkább a saját zugomban lennék.

– Akkor pihenj. Átjössz ebédelni? Összeütök egy paprikás csirkét!

Egy pillanatra elcsábulok. Ági néni istenien főz, de mindig olyan érzésem van, hogy nem illendő egy kisnyugdíjas ebédjét megenni, így általában vissza szoktam utasítani a meghívását. Ettől függetlenül időnként megjelenik az ajtóm előtt egy-egy adag, kék Tupperware ételdoboz. Viszonzásul friss gyümölcsöt és zöldséget szoktam neki otthagyni másnap.

– Köszönöm, Ági néni, de rendet kell raknom a lakásban, délután pedig elmegyek moziba, vagy valami.

Fürkészem az arcát, hogy nem bántottam-e meg. Szerencsére mosolyog.

– Azért beadok majd egy kis mákos-almást délután.

– Ne tessék miattam sütni!

– Dehogy miattad! Amúgy is sütök, este megyek kártyázni a lányokkal! Nekik készül.

Egy pillanatra megérzem a hátamon a Jóisten tekintetét. Nehéz nem észrevenni a hasonlóságot kettőnk közt. Szociális életünk ugyanis nagyjából ugyanazon szinten mozog…

– Puszi, Ági néni! – mondom, és bemenekülök a gondolat elől a lakásomba.

Nem hiszem, hogy párhuzamot kéne vonnom köztem és a szomszédom között, elvégre… elvégre mi? Egy kicsit úgy érzem, hogy megláttam a jövőt?

Mi van velem?

Az előbb még minden rendben volt. Most is süt a nap, talán túlságosan is meleg van. Érzem, hogy az arcom elvörösödik, és hangosan dobolni kezd egy ér a fülemben. Támaszkodom az ajtónak, a lélegzetem egyre szaporábbá válik.

Pontosan tudom, hogy néhány másodperc alatt bárkin eluralkodhat a nyugtalanság, és azt is tudatosítom magamban, hogy velem is ez történik. Ilyenkor minden bevillan, mélyre száműzött képek, egy óriási hiba, az a csalódott tekintet. Az elhidegülés.

Régen volt, talán igaz sem volt. Mégis időnként elevenen visszatér hozzám.

Megrázom a fejem. Ez csak egy gyors lefolyású pánikroham. Ismerős, hűséges jó barátom. Ha nem is a legjobb.

– Basszus, tényleg fáradt vagyok – mondom, miután újra helyreáll a légzésem.

Lerúgom a tornacipőm, és a tányérra rakom a kakaós csigát. A kedvenc bögrémbe fél liter tejet töltök, aztán elnyúlok a kanapén.

Pihennem kell.

Nem aggódom a rohamom miatt, elvégre az orvosok nagy része neurotikus. A szakmával jár. Ettől függetlenül érzem, hogy visszahúz az ágy. Meleg takaróba burkolom magam.

Aztán felhangzik a fenti, kiadott lakásból a részeg üvöltés.

Azt hazudom, a négy falnak jó oka van megvédeni az álmoktól.