A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Lia Louis: Dear Emmie Blue, 2020

Fordította

GOITEIN VERONIKA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Valahol közel a boldogsághoz, 2019

Dear Emmie Blue

Copyright © 2020 by Lia Louis

All rights reserved.

Translation copyright © 2019, by Goitein Veronika

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6013-75-0

Juliet-nek

Mert rajta kívül senki másnak
nem is szólhatna ez a könyv

2004. Fortescue Lane léggömbröptetés,
az iskola fennállásának 50. évfordulója tiszteletére!

Emmie Blue, 16 éves, IIR osztály

Fortescue Lane középiskola, Ramsgate,
Kent, Nagy-Britannia

Emmeline.Blue.1999@fortescue.kent.sch.uk

2004. július 1.

Ha ezt a léggömböt megtalálod véletlenül,
te leszel az egyetlen, aki tudja, hogy én voltam.
Én vagyok az a lány az iskolabálból.
És igazat mondtam.

1. fejezet

Alig vártam már, hogy végre feltegye a nagy kérdést. Az arcom ragyogott, és annyira kipirultam, hogy szerintem egészen úgy festettem, mint Charles Dickens regényeiben az utcagyerekek. Piros alma arc, hevesen dobogó szív. Öt perccel korábban még minden tökéletes volt, márpedig én nem sokszor mondom bármire is, hogy tökéletes, mert igazából hiába igazán csodálatos valami (egy ember, egy csók, vagy akár egy szendvics), azért mégsem igazán tökéletes. Ez viszont tökéletes volt. Az étterem, a gyertyafény, az asztal, a stégen túl a hullámok halk moraja, és a bor, ami egészen olyan volt, mint amit kilenc évvel korábban ittunk, a huszonegyedik születésnapunkon, de nem emlékeztünk már, hogy melyik fajta volt. Egy fa pavilonban állt az asztalunk, az oszlopokat fényfüzér futotta körbe. A tenger felől lágy szellő fújt. Még a hajammal is meg voltam elégedve, pedig ez eddig életemben összesen talán egyszer fordult elő, amikor még walkmant hallgattam, és szentül meg voltam győződve róla, hogy Jon Bon Jovi eljön vakációzni Ramsgate-be, véletlenül összefutunk, és meghív a Wimpybe egy hamburgerre és sült krumplira. Na és persze Lucas. Ő mindig majdnem egészen tökéletes. Lehunyom a szemem, a homlokomra szorítom a tenyeremet, ahogy a mosdó hideg járólapján térdelek, és Lucasra gondolok, aki kint üldögél. Jóképű, olyan tipikus, jólfésült angol. A francia napsütéstől kicsit lebarnult, frissen vasalt, hófehér ingének a felső gombja nyitva. Amikor néhány órával korábban megérkeztünk az étterembe, gyorsan megrendeltük a bort és az előételt, és ábrándosan eltűnődtem, hogy vajon a naplemente tompa fényében milyennek látnak minket a többi asztalnál ülők. Kinek gondoltak minket, ezt a két idegent, akik a teraszon túl, a fövenyen andalognak mezítláb, a cipőjükkel a kezükben? Biztosan összeillő párnak látszottunk. Boldog párnak, akik egy romantikus vacsorára ültek be a tengerparti étterembe. Talán az évfordulójukat ünneplik, vagy valami mást. Esetleg csak sikerült eljönniük végre kettesben otthonról, a gyerekek nélkül. Két gyerek, egy fiú, egy lány.

– Nagyon zavarban vagyok, Em – nevetgélt Lucas, babrált a terítővel, a mutatóujján csavargatta a gyűrűjét. – Alig merlek megkérdezni. – Ebben a pillanatban, itt az asztalnál, az étteremben (aminek most a mosdójában bujkálok) olyan biztos voltam a dolgomban, mint még soha. Vártam, hogy igent mondhassak. Már el is terveztem, hogyan fogom kimondani, bár Rosie szerint, ha túl sokat próbálgatom, úgy hangzik, mintha székrekedésem lenne, és nem is igazán akarnék igent mondani, pedig „most tök jó lenne, Emmie, ha nem úgy adnád elő magad, mintha valami elmebeteg fenyegetne puskával, ugyanis amikor idegeskedsz, elég sokszor vagy olyan, tudod?” Én azért reggel a kompon még egy kicsit próbálgattam a választ gondolatban. Valami kedveset, aranyosan kellene felelni, például: – Mi tartott ennyi ideig, Lucas Moreau? Hiszen csak erre vártam! – Ő pedig megszorítja a kezemet az asztal fölött, a fodros szélű terítő fölött, ami a Le Rivage minden kis, kerek asztalát díszíti, amióta csak ide járunk, és hazafelé, amikor visszasétálunk a parton, megáll majd, mint mindig, és megmutatja, hol találta meg a léggömbömet akkor régen.

Biztos voltam benne, hogy megcsókol végre. Megáll a kocsijánál, és lassan, bizonytalanul felém hajol, megsimogatja az arcomat, és összeér az ajkunk. Tizennégy év barátság után az első csók, mindkettőnk szájában még ott van a moules marinière íze, és a kis, aranyszínű papírba csomagolt mentolos cukorkáé, amit a számla mellé hoznak ki apró tálcákon. És végre fellélegeznék. Mert megérte a várakozást. Tizennégy év barátság, amiből hat év telt azzal, hogy visszafogtam magam, nehogy eláruljam, hogy én már valami mást is érzek Lucas iránt. Ma este minden megváltozik.

Legalábbis erre számítottam. Nem arra, ami történt. Nem arra, hogy itt fogok kuporogni a mosdóban ezen a tökéletes estén, a mi tökéletes éttermünkben, a mi tökéletes tengerpartunkon, a tökéletes vacsora után, ami most az étterem vécéjéből néz vissza rám bánatosan, amolyan művészi „elcseszett élet” allegóriaként. Arra számítottam, hogy igent fogok mondani. Pár perccel ezelőtt még azt vártam, hogy kimondhassam végre a jól begyakorolt, ezerszer megálmodott igent a kérdésre, hogy lehetnénk-e legjobb barátok és egyben szerelmespár is. Igazából barát és barátnő. A harmincadik születésnapunk előestéjén. Elvégre mi mást akarhatna kérdezni Lucas, amit nem mert telefonon megkérdezni tőlem?

Azt hiszem, sikerült egész ügyesen lepleznem a kétségbeesett döbbenetet, az arculcsapás kínzó érzését, amikor elhangzott a kérdés, és Lucas szavai lassan, mint valami émelyítő szirup egy süteményen, végigcsorogtak a tudatomon. Leesett az állam, ebben biztos vagyok, mert Lucas mosolya elhalványult, és összehúzta a szemét, mint mindig, amikor aggódott valami miatt.

– Emmie?

És akkor kimondtam végre, mert ahogy néztem Lucast, tudtam, hogy úgysem mondhatnék mást.

– Igen.

– Igen? – Felvonta szőke szemöldökét, széles válla ellazult, ahogy megnyugodott.

– Igen – ismételtem, de mielőtt még mást is ki tudtam volna nyögni, sírva fakadtam.

Ám sikerült ügyesen más fényben feltüntetnem ezeket a könnyeket. Lucas nem egy lesújtott, összetört szív könnyeinek látta őket, hanem meghatott boldogságnak. Büszke örömkönnyeknek, amiért a legjobb barátom ilyen hatalmas döntést hozott, és amiért ennek én is a részese lehetek. Ezért ült ki az arcára a megkönnyebbült mosoly. Felállt, megkerülte a kerek, gyertyafényes asztalt, mellém guggolt, és átkarolt.

– Jaj, Em! – nevetett rám. – Ne pityeregj, mert a többi asztalnál azt fogják hinni, hogy valami seggfej vagyok, aki egy romantikus vacsora mellett töri össze egy nő szívét.

Vicces. Mert pontosan így éreztem.

És aztán elöntött valami kényelmetlen forróság. – Ki kell mennem a mosdóba.

Lucas még mellettem guggolt, de odébb húzódott. Reméltem, hogy nem kérdez semmit, és nem néz a szemembe. Mert akkor rájönne. Akkor megtudná.

– Reggel óta kicsit sajog a fejem – hazudtam. – Mintha migrén kezdődne, tudod, néha rám jön. Be kellene vennem egy fájdalomcsillapítót, és megmosnám az arcom… – Na persze. Nem akarom elkenni a sminkemet. De a filmekben is ilyen kifogásokat találnak ki, nem? Én pedig úgy éreztem, ezek nem valóságos pillanatok. Még most sem érzem valóságnak, pedig itt kuporgok a csillogóan tiszta éttermi vécében, miután kihánytam a vacsorát és a bort, amit egy órája rendeltünk mosolyogva, izgatottan.

Esküvő. Lucas megnősül.

Kilenc hónap múlva a férfi, aki tizennégy éve a legjobb barátom, és akibe néhány éve bele is szerettem, feleségül veszi a nőt, akit szeret. A nőt, aki nem én vagyok. És engem kért meg, hogy álljak mellette az oltárnál, mint násznagy, azaz násznagynő.

2. fejezet

Valaki kopog a fülke ajtaján.

– Excusez-moi? Ca va?

Sosem tudtam csendesen hányni, sőt. Olyan hangosan rókázom, mintha épp most rúgna gyomorszájon valami elvetemült harcművész, és szerintem az aggodalmaskodó idegen épp azért kopogott be, hogy kéznél legyen, ha netán annyira rosszul lennék, hogy segítségre szorulok.

– Igen – kiabálok vissza. – Igen… minden rendben. Csak… kicsit rosszul lettem… malade. Igen, izé… je suis malade.

A nő valamit kérdez franciául, de nem értem, csak annyit, hogy „partner” és „étterem”. Kicsit még hallgat, aztán hallom, hogy kopog a cipője, ahogy közeledik, és a zárt ajtó egy kicsit megnyikordul, mintha egészen közel hajolt volna. – Ne hívjak segítséget? Biztosan minden rendben? – Fiatalos a hangja. Aggódó, mégis nyugodt. Biztos mindig ilyen segítőkész, akárcsak Marie. Marie mindig megáll az utcán, hogy segítsen a támolygó részegeken, akikhez mások még közel menni sem mernének. Nyugodt, kedves hangon beszél hozzájuk, nem fél, eszébe sem jut, hogy egy ilyen alaknál akár kés is lehet, és ha megszúr, akkor lőttek a békés öregkornak. Pedig Marie nem ostoba. Nem is csoda ezek után, hogy ismét együtt vannak. Miért is ne lennének? Hát persze, hogy Lucas őt veszi feleségül.

– Hogy van? – kérdi az aggódó hang ismét.

– Ó, semmi baj, minden rendben – felelem kissé elcsigázottan. – Ne aggódjon! Minden oké – Merci. Merci beaucoup.

– Egész biztos? – jön a tétova kérdés.

– Igen. Köszönöm. Köszönöm szépen.

Valamit még mond, amit nem értek, aztán hallom, ahogy nyílik az ajtó odakint, és beszűrődik az étteremből a romantikus klasszikus zene. Lassan talpra kecmergek, a térdem zsibbad, ahogy helyreáll a vérkeringésem. Az arcomba hullik egy hajtincs, nedves a vége. El sem hiszem, hogy rosszul lettem. Ilyen hirtelen, és ennyire nagyon. Pont úgy, mint az Emmerdale szappanoperában, amikor valaki valami sokkoló hír hallatán a konyhába rohan, a mosdó fölé hajol, és aztán a hatás kedvéért még bámul egy kicsit a lefolyóba. Ha ezt egy szappanoperában látom, mindig arra gondolok, mennyire drámai, mennyire lehetetlen, micsoda túlzás. De úgy tűnik, harminc év alatt egyszerűen csak sosem voltam eléggé lesokkolva.

Előveszem a telefonomat, és visszanézem a WhatsApp beszélgetésünket. Az ujjam már rajta is van, mielőtt végiggondolnám, mit keresek. Megszokás. Mindig hozzá fordulok először. Lucas Moreau, legutóbb online 18.57-kor. Most nincs fenn. Hát persze, hogy nem a WhatsAppon lóg, hanem az étteremben ül, és rám vár a fényfüzérekkel díszített kerthelyiségben, vele szemben egy üres szék, egy fokhagymás kagylóval félig tele tál. A hét órával ezelőtt váltott üzeneteinkre pillantok:

Emmie: A kompon vagyok, velem szemben egy fickó mirelites zacskóból zabálja a tintahalat. Mi a franc?! SEGÍTSÉG!

Lucas: Haha, tényleg?

Emmie: Mindjárt elájulok, olyan büdös.

Lucas: Sietek eléd, és a kikötőben repülősóval várlak. Menni fog, Emmie Blue! Erős vagy, túléled.

Mindig ezt mondja. Lucas minden kétségemre és aggodalmamra ezzel válaszol. Amikor tizenhét évesen egyedül töltöttem a karácsonyt, felhívtam a parányi lakásból a vezetékes telefonról, és imádkoztam, hogy felvegye, hogy végre emberi hangot halljak, ő pedig ezekkel a szavakkal nyugtatott meg. Akkor is ezt mondta, amikor elköltöztem Ramsgate-ből két városkával odébb, hogy elmeneküljek a pletykák és a rosszindulatú suttogás elől, ami még a főiskolára is követett. Akkor is ezt mondta, amikor négy évvel ezelőtt Adam, az expárom elhagyott, és kiköltözött a kis lakásból, amit együtt béreltünk. Legutóbb (mármint a kompon a mirelit tintahalas ügy előtt) akkor hallottam ezt tőle, amikor körülbelül másfél éve feladtam a hiábavaló küzdelmet, hogy egyedül tartsam fenn a lakást, és minden holmimmal átköltöztem egy állandóan dögmeleg szobába, amit egy meglehetősen magának való idős hölgy házában bérelek azóta is. – Menni fog. Erős vagy, túléled – mondta Lucas a FaceTime-on. – Ne felejtsd el, Emmie Blue, hogy téged kemény fából faragtak. – Kíváncsi vagyok, most mit mondana, ha nem pont ő lenne az, aki miatt a vécébe menekültem a vacsora kellős közepén. Talán nevetne, és biztatna: – Te jó ég, Em, ez meg hogy történt? Amúgy remélem, tudod, hogy bánni fogja. Ha nem veszi észre, mennyire fantasztikus vagy…

Visszateszem a telefonomat a táskámba, kezet mosok az öblítőillatú folyékony szappannal, és farkasszemet nézek magammal a tükörben. Nem is látszik. Egyáltalán nem látszik rajtam, hogy mennyire émelygek és szédülök. Nem látszik, hogy összetört a szívem. Pontosan ugyanolyan csinos és ragyogó a megjelenésem, mint amikor két órával ezelőtt eljöttem Lucas szüleinek a házából, csak egy kis szemspirál kenődött el a szemem sarkában, de azt gyorsan letörlöm. Így jó lesz. Lucas nem tudhatja meg. Most már végképp nem.

Kinyitom az ajtót, egy pillanatra félreállok, hogy beengedjek a mosdóba két parfümillatú hölgyet, aztán kihúzom magam, és lassan, nyugodtan elindulok. Az étteremben halk zsongás fogad, poharak csilingelnek és evőeszközök zörögnek, a zene alig hallhatóan szól a beszélgetésfoszlányok hátterében. Ahogy a Le Rivage-ban mindig, most is fokhagyma és citrom aromája keveredik a sós tengeri levegővel. Ez az egyik kedvenc helyem. Mindig is az volt. Tele emlékekkel minden zug, minden sarok. Az elmúlt tizenhárom évben számtalan hosszú nyári napot és ráérős tengerparti sétát fejeztünk be itt. Sok „álomház-keresést”, amikor mérföldeket autóztunk, Lucas még friss diplomás volt, nekem pedig még új volt, hogy véglegesítettek az ideiglenes adminisztratív állásomban; lelassítottunk egy-egy hatalmas kúriánál vagy romos, négyszáz éves háznál, és elmeséltük egymásnak, mit változtatnánk, és mit tartanánk meg, ha ez volna a saját otthonunk. És persze Lucas szinte minden alkalommal eltévedt Honfleur-ben, úgyhogy meg kellett állnunk megkérdezni a gazdákat, merre kell menni, és aztán itt kötöttünk ki mindig a kedvenc éttermünkben, ahol a háttérben a hullámok moraját és a nyitott konyhán grillezett húsok sercegését hallgatva pihentük ki a fáradalmakat. Néha rengeteg előételt rendeltünk, néha sós, rozmaringos sült krumplit, néha pedig egyszerűen csak sört, semmi mást. És mindenről beszélgettünk a kocsiban is, és itt is; legfőképp a jövőről, és mindarról, ami az elkövetkezendő hosszú években ránk vár majd. Vajon gondoltunk-e erre valaha? Nem arra, hogy Lucas megnősül, hanem… erre. Eszünkbe jutott, hogy ez is lehetséges? Hogy valami közénk áll, és mindent megváltoztat… Minket is.

A nyitott üvegajtón át kisétálok a kerthelyiségbe, és előbb pillantok Lucasra, mint ő rám. Idekint csendesebb, mint bent. A tenger lágy, mint a selyem, és a gyönyörű kilátást bearanyozza a lemenő nap, mint egy régi filmben. Lucas a rózsás horizontot figyeli, az asztalra könyököl, állát a tenyerébe támasztja. Aztán felém tekint, és máris szélesen mosolyog. És aggódik. Egy pillanatra meglátom a mosolyában az aggodalmat.

– Minden oké? – kérdi.

Megállok a székem mögött, a kezemet a faragott támlára teszem. Bólintok, mesterkélt mosoly ül ki az arcomra, de azt hiszem, képtelen lennék visszaülni, és elfogyasztani a félbemaradt vacsorát. Azt gondoltam, menni fog, de nem. A torkom fájdalmasan kiszáradt, a számban keserű ízt érzek, és attól félek, hogy mindjárt elsírom magam, ha még sokáig állok itt Lucas előtt, a kedvenc éttermünkben, és nézem a szürke szempárt, a szeplőket az arcán, a vonásait, melyeket úgy ismerek, mint a tenyeremet. Katasztrófa. Lucasnak sejtelme sincs, mekkora katasztrófa ez az este. Teljes csőd. Pontosan az ellentéte mindannak, amit a kompon idefelé tervezgettem, amiről álmodoztam a fagyasztott tintahal mellett.

– Azt hiszem, jobb lenne, ha visszamennék. Nem baj?

Lucas feláll, napbarnított kezével lesimítja a fehér ingét. – Nem, dehogy. Komolyan, Em… minden oké?

– Elég pocsékul vagyok. Őszintén szólva jó lenne lefeküdnöm. Kialudnám ezt a rohadt migrént. – Erőltetetten nevetek.

– Már rég nem volt migréned – mondja Lucas. – Legutóbb Londonban jött rád a mozi előtt, ugye? Van nálad valami gyógyszer?

Rámeredek, és teljesen elszorul a szívem. Két éve Lucas Londonban járt a munkája miatt. Egy minden évben egyszer megrendezett építészeti konferenciára küldte a francia cég, ahol dolgozik. A South Bank parton találkoztunk a júliusi napsütésben, és ahogy a mozi előtt sorban álltunk, elkezdtem azokat a táncoló fénypontokat látni a szemem sarkából, aztán elkezdődött a tompa fájdalom. Otthagytuk a sort és visszamentünk Lucas szállodai szobájába a tizedik emeletre, bevettem egy méregerős fájdalomcsillapítót, amiből mindig hordtam magamnál néhányat, aztán behúztam a függönyt, kizártam a napsütést és elaludtam, Lucas pedig mellettem dolgozott, arcát megvilágította a laptop képernyőjének kékes fénye. Órákkal később ébredtem. Lucas fürdővizet engedett nekem, és amíg áztam, a csukott ajtón át műveltségi vetélkedők kérdéseit kiabálta be, én meg visszakiabálva válaszoltam. Utána ételt rendeltünk, és csak ültünk a sötétben, a háttérben a tévében egy vetélkedő ment a kilencvenes évekből, és akkor mondtam neki, hogy ez valami „otthonos” hangulat most, valami olyan érzés, amit egész életemben kerestem. És ő emlékszik rá. Emlékszik arra az estére, ahogy én is; emlékszünk annyi közös élményre, és mégis itt tartunk.

– A kerti házban van a gyógyszerem – válaszolom. – Talán az is elég lesz, ha kialszom magam.

Lucas összehúzza a szemét, és aggódva bólint. – Akkor kérem a számlát. – Finoman megérinti a mellette elhaladó pincér karját, elnézést kér, és jelzi, hogy fizetnénk. Persze franciául. Tökéletesen beszéli a nyelvet, ezer éve próbál megtanítani rá, és jókat nevet a rettenetes kiejtésemen. – Úgy beszélsz franciául, mint Deirdre Barlow, ha hullarészegen eltévedne Marseille-ben. – Évek alatt sem sikerült az alapokon túllépnem. Egyszerűen nem ragadt rám a nyelv.

– Luke, ha gondolod, beülök egy taxiba.

Lucas összevonja a szemöldökét, mintha valami képtelenséget mondtam volna. – Viccelsz? Ne hülyéskedj, hazaviszlek. Előttünk az egész hétvége.

– De… Marie… – dadogok. – Nem azt mondtad… hogy csatlakozik hozzánk egy desszertre, és ünnepelni?

– Emiatt ne aggódj, Em. Felhívom.

A pincér kihozza a számlát, Lucas fizet, bőséges borravalót ad. Tizenkét éve együtt ünnepeljük a születésnapunkat, és a vacsorát egyszer én fizetem, egyszer Lucas. Most rajta volt a sor, és egy szomorú kis belső hang azt suttogja, hogy talán ez az utolsó közös születésnapi vacsoránk, hiszen hamarosan esküvő, Lucasnak újdonsült felesége lesz, nekem meg összetört a szívem.

– Na jó. – Lucas felveszi a sötétkék zakóját, megigazítja a gallért. – Mehetünk?

Bólintok. Felvonja a szemöldökét, halványan elmosolyodik, és felém nyújtja a kezét. Elszorul a szívem, de megfogom. Mi mást tehetnék? Szeretem Lucast. És igent mondtam a kérdésére. Násznagy leszek az esküvőjén, mert szeretem. Ő a legjobb barátom. Régen az egyetlen igaz barátom volt. A fiú, aki valami különös véletlen folytán tizennégy évvel ezelőtt megtalálta a léggömbömet, amit eső és vihar tépázott, és az óceán végtelen mérföldjein át repült el hozzá.

3. fejezet

Rosie: Pont így történt, ugye? Mert a franciák így teszik fel a nagy kérdést (legalábbis úgy hallottam).

Rosie: Igen, azt a bizonyos „nagy kérdést”. A komoly kapcsolatot. És mit válaszoltál?

Rosie: Utóirat: Remélem, minden a legnagyobb rendben.

Rosie: Utó-utóirat: te most azért nem írsz vissza, mert épp keféltek?

Megdagadt, piros, csipás szemmel nézem a telefonom fénylő kijelzőjét. Rosie fotót is küldött a négy üzenetével, és hiába érzem magam teljesen nyomorultul, önkéntelenül felnevetek. A fotón Rosie a hotel makulátlanul fehér konyhai járólapján áll, keze a szájára szorítva, mint aki teljesen le van döbbenve, és előtte ott térdel öltönyben Fox, a főnökünk, és egyben a legvajszívűbb barát; fél térdre ereszkedve egy croissant-t nyújt Rosie felé, mintha eljegyzési gyűrű lenne. A sors fintora, hogy ez szinte telitalálat. Lucas mesélte, hogy amikor megkérte Marie kezét, ágyba vitte neki a reggelit. – A gyűrűt egy tucat apró croissant társaságában nyújtottam át – nevetett.

Kikapcsolom a telefont. Egyelőre nem tudom rászánni magam, hogy válaszoljak. Majd holnap visszaírok, vagy kedden elmesélek mindent, amikor már bent vagyok a munkahelyemen. Addigra talán összeszedem a gondolataimat, és megértem, miért kellett ennek így alakulnia. Minden okkal történik, nem? Még akkor is, ha elsőre reménytelennek, sőt tragikusnak tűnik valami. Ennyit sikerült előrelépnem a három óra alatt, amióta eljöttünk az étteremből, és amióta kétségbeesetten próbálom magam kihúzni a gödörből. Ennek is oka van. Csak még nem tudom, hogy mi.

Az étteremből kocsival mentünk Lucas szüleinek a házához Le Toquet-be. Az út a megszokottnál hosszabbnak tűnt, és Lucas végig könnyedén csevegett, én pedig bólogattam és helyeslőn motyogtam, ahogy az ismerős zöld mezők, és a parányi, macskaköves francia falvak elsuhantak az ablak mellett. Lucas a szülei repkénnyel befuttatott házának kocsibeállójától az oldalsó kapun át bekísért a kertbe, végig a kis kerti ház rusztikus fa ajtajáig. Gyorsan kinyitottam, és közben a könnyeimmel küszködtem, bár eddig rengeteg erőfeszítés árán sikerült visszafojtanom a sírást. Izzadt tenyeremben szorongattam a kulcsot, amit Lucas édesanyja, Amanda mindig egy hófehér, A5-ös borítékban ad át nekem, mintha egy szép kis vidéki fogadó vendége lennék. Lucas szeretett volna bejönni, láttam rajta, ahogy az ajtóban állt zsebre tett kézzel, feszülten, fél lábbal a küszöbön, a kis konyhára pillantva. Mindig bejön velem, letelepszik az ágyra, lerúgja a cipőjét, kapcsolgatja a tévét, én pedig közben a fürdőszobában átöltözöm, felveszem a pizsamámat, és mesélek neki a munkahelyemen a fura vendégekről a behajtott, de nem bezárt ajtó mögül. Most viszont csak megköszöntem neki a vacsorát, elnézést kértem, amiért haza kellett sietnünk, és dünnyögtem valamit a migrénről.

– Pihend ki magad, Em – mondta. – Hívj, ha bármire szükséged van, oké? Itt leszek a házban. Ha kell valami, szólj, és hozom.

– Ne aggódj!

– De komolyan – mondta, hozzám hajolt, és az arcát az arcomhoz simította. – Minden jót nekünk a húszas éveink utolsó napján! Évek óta várjuk, hogy betöltsük a harmincat, és pontosan tudjuk, mit is kezdünk az életünkkel, nem?

– Hát persze – feleltem mosolyogva, aztán becsuktam az ajtót, nekitámasztottam a hátamat, és végre nem kellett visszafognom a néma, forró könnyeket a sötétben. Azóta is csak sírok. Most is, ahogy itt fekszem a vastag tollpaplan alatt, már fáj a szemem, megduzzadt az arcom, és teljesen szétmállott a zsebkendő, amibe órák óta törölgetem az orromat.

Násznagynő. Násznagynő leszek. Mi a fene egyáltalán az a násznagynő?! Násznagy, persze, arról már mindenki hallott. Meg a koszorúslányokról is. De násznagynő? Magától értetődik, mondta Lucas kipirulva, kicsit hebegve, amikor feltette a nagy kérdést.

– Mert tudod, Emmie, engem senki, de senki nem ismer olyan jól, mint te. Senki más nem jöhet szóba.

Hát igen. Annyira vártam! Olyan biztos voltam benne, hogy előre begyakoroltam azt az átkozott választ.

– Megnősülök, Emmie – jelentette ki Lucas, és csak úgy ragyogott az arca. – Megkértem Marie kezét, és… szeretném, hogy te legyél a násznagynő. Csodálatos lenne, ha mellettem lennél. Ha ott állnál velem a nagy pillanatban. Na, mit szólsz?

Csodálatos lenne, ha mellettem lennél. Ha ott állnál velem a nagy pillanatban. Kiráz a hideg, vacog a fogam, a fejemre húzom a takarót. Hányás, zokogás, feldagadt arc, hidegrázás… a szerelmes dalok nem erről szólnak, ugye? Dr. Hook nem erről énekelt. És az orvosi honlapok sem részletezik, mi a teendő, ha az embernek összetörik a szívét, elvégre az nem herpesz vagy húgyúti fertőzés. Pedig igazán segíthetnének.

Forduljon orvoshoz, ha ön:

• már annyit zokogott, hogy a szeme piros, és alig lát,

• már annyit zokogott, hogy a hangja egészen olyan lett, mint Barry White dörmögése,

• már az őrület jeleit mutatja, például ha képes elfogadni egy násznagyi felkérést attól a személytől, aki épp összetörte az ön szívét.

A falon zúg, morog a légkondi, mint egy teáskanna, amiben forr a víz. A nyári hőség kívül rekedt a szobán. Ehhez képest a Fishers Way-i házban kész kemence a fullasztóan forró szobácskám. Ott olyan meleg van, hogy huszonhárom fokban már úgy érzem, reggelre pizsamába bújt, aszott mazsolaként talál majd meg a házinéni. Itt a Moreau család vendégeként nem fenyeget ez a veszély. Legalább ennyi jó is van benne. Mindig fontos meglátni a dolgok derűs oldalát, akkor is, amikor nehéz. Az apró öröm is öröm. Még a legapróbb is számít.

Letolom magamról a paplant, felülök, és a homlokomra szorítom a tenyeremet. A sors iróniája, hogy kezd tényleg rendesen fájni a fejem. Felkapcsolom a lámpát az ágy mellett. A kompon kiszámoltam, hogy tizenhárom születésnapomat töltöttem itt; Lucassal közös születésnapok a Moreau család kerti kis vendégházában. Először tizenhét évesen jártam itt. 2005. június kilencedikén volt a tizenhetedik születésnapunk, és akkor találkoztam másodszor személyesen Lucasszal, a szülei viszont kezdettől úgy tekintettek rám, mint egy kedves családtagra, akit ezer éve ismernek.

– Lucas rengeteget beszél rólad – mondta Jean, ahogy körbevezetett a kerti házacskában, ami a vendégeiket volt hivatott elszállásolni. Aztán vállat vont, és szinte magyarázkodva mosolygott. – Ha a fiunknak fontos vagy, akkor természetes, hogy nekünk is.

Azon a hétvégén Lucas szülei mindkettőnknek vettek születésnapi tortát, és a Le Rivage-ba vittek minket vacsorázni. Akkoriban nyílt meg az étterem, még friss festék és fűrészpor illata lengte körül.

Régebben nemigen jártam még étteremben, bár ezt sosem vallottam volna be. Másnap Lucasszal és a bátyjával, Eliottal, meg néhány barátjukkal elmentünk egy koncertre, és bár egyáltalán nem táncoltam, életem legjobb estéje volt. Nemcsak azért, mert jól szórakoztunk, hanem azért, ahogy ez a társaság tekintett rám. Egy voltam közülük. Csak egy átlagos, tizenhét éves kamaszlány, aki előtt még ott áll az egész élet. Nem pedig „az a lány a Fortescue Lane-ről”. Egyszerűen csak Emmie Blue, egy lány egy koktéllal a kezében, távol a nyomasztó középiskolától. Már készültem a főiskolára. Holnap pedig, a tizennegyedik együtt ünnepelt születésnapunkon harmincévesek leszünk. Harmincéves leszek. Az elmúlt évek során ez a születésnap lebegett a szemem előtt, mint valami távoli, dicső cél, mint egy biztonságos kikötő, egy pislákoló fény a sötét láthatáron. Mert harmincévesen már mindenkinek rendezett az élete, ugye? Harmincévesen már mindenki tisztességes, felnőtt ember, és mindenki tudja, mit kezdjen magával. Vagy legalábbis annyit mindenki tud, hogy milyen irányba induljon, akkor is, ha a kitűzött célokat még nem érte el.

Kinyújtózom, és az ágyra emelem a bőröndömet. Kinyitom. Minden szépen összehajtva sorakozik benne, ahogy este elcsomagoltam, miközben izgatottan tervezgettem, mi fog történni a nagy kérdés után. Amikor Léggömblány tizennégy év után végre igent mond Léggömbfiúnak, a kedvenc asztaluknál, a tengerparton, ahol a történetük elkezdődött.

Előveszem a fekete díszdobozt, amit a ruháim közé rejtettem, és leemelem a fedelét.

– Na várjunk csak! Szóval Lucas mondott valamit kettőtökről? Mármint szilveszterkor? – kérdezte Rosie a munkahelyemen. Valahogy így ismertük meg egymást egyre jobban az elmúlt két év során. Kis beszámolók, anekdoták, aggodalmak, remények és emlékek, amiket megosztottunk a félórás ebédszünetek bizalmas pillanataiban.

– Igen, elég szar éjszakája volt, franciaországi idő szerint éjfél után esett haza, én meg már amúgy is otthon voltam, Jools Hollandet néztem a tévében, és Lucas felhívott FaceTime-on. Az ágyunkból beszéltünk egymással.

Rosie elkerekedett szemmel, mosolyogva nézett. – Ez már igen! És azt mondtad, hogy az idei egyik újévi fogadalmad, hogy megismerkedj végre valami jó pasival, nem?

– Pontosabban az, hogy szerelmes legyek – mondtam, mire Rosie megrebegtette a szempilláit. – Mit is mondott Lucas pontosan?

– Azt mondta, merész vagyok – feleltem nevetve. – Azt mondta, „a francba, Em, ez merész!”. Aztán elaludt, mert teljesen berúgott a rengeteg whiskytől, de azt is mondta, hogy… hogy állandóan azon gondolkodik, miért vagyunk ilyen reménytelenek a szerelmi ügyeinket illetően. Azt mondta, van egy elmélete. Az, hogy mi magunk vagyunk az oka. Mert valószínűleg egymásnak szán minket a sors.

Rosie megragadta a kezem, és felsikított. – Te jó ég, Emmie, ugye tudod, mit fog tőled kérdezni? Azt! Ezért mondta, hogy nem akarja telefonon megbeszélni a dolgot. Attól tart, nehogy kiakadj, letedd a telefont, vagy ilyesmi. Hát nem csodás? Tök jó! Ennyi év után végre…

A nyitott díszdobozra pillantok. Magam mellé tettem ide az ágyba. Egy kézműves, bőrbe kötött rajzfüzet van benne, pár hete vettem, minden lapja makulátlan, és minden oldal sarkában ott van Lucas monogramja. De miután Rosie-val beszéltem, úgy éreztem, ez nem elég. Igaza volt, csodás… lett volna. Két ember, aki egy különös véletlen folytán pontosan akkor találkozik, amikor a legnagyobb szükségük van egymásra. Egykorúak, ugyanazon a napon születtek, mindketten odavannak a Marmite szendvicskrémért, és a Futballistafeleségek sorozatért. Igen, különös véletlen, csakhogy én nem hittem a véletlenekben. És ezért többet akartam adni, mint egy „kedves” kis születésnapi ajándékot. Így hát megvettem ezt a díszdobozt, és a munkahelyemen a konyhában izgatottan írogattam össze egy szalvétára mindazt, amit bele akartam tenni. Most kiveszek egy borítékot, amiben az első e-mail van, amit Lucas küldött nekem ismeretlenül. Tárgy: Megtaláltam a léggömbödet! Kiveszem a Marmite-os üveget is, olyan súlyos, mint egy levélnehezék. Ezt nemrég vettem, mert az egyik legelső dolog, amit Lucasnak küldtem, egy üveg Marmite volt (és egy hangfelvétel a francia szóbeli feladatomról, amit le akartam vele ellenőriztetni, mielőtt beadom a tanárnak). Azért küldtem, mert Lucas azt mondta, hogy az EastEnders szappanopera és a zöldborsópüré mellett a Marmite hiányzik neki otthonról a legjobban. Az otthona Franciaország előtt Észak-London volt. Ekkoriban kezdődtek a CD-válogatások is. Az elsőt köszönetképp küldte a Marmite-ért, és hamarosan egyfajta szertartássá vált, egy közös nyelvvé, amit csak mi ketten értünk. Amikor küldtem neki valami hazait, ő viszonzásul egy-egy CD-válogatást küldött. Mindegyik olyan volt, mint egy levél. Összesen nyolc érkezett az évek során, Lucas még tartozik nekem a kilencedikkel. A díszdobozban most benne van a legelső album. A műanyag doboza már megrepedt ugyan, és benne a lap is kicsit elnyűtt a szélén, de tökéletes állapotban van maga a lemez. Lucas kézírása még mindig sötétkék, nem halványodott el. Egyenes betűk, nyugodt, magabiztos, lassú kézírás, nem is hasonlít Lucas mostani, lendületes, fürge írására, ami jól tükrözi a tettrekész, állandóan feladatokat, kihívásokat kereső egyéniségét.

Nem lehet. Ezt a dobozt nem adhatom át holnap a születésnapjára a szokásos reggelinél, Amanda és Jean Moreau pompás teraszán, hiszen benne van az egész történetünk, és egyszerűen túl meghitt. Inkább visszapakolok mindent a bőröndömbe, és csak az egyetlen baráti, kedves ajándéktárgy marad a díszdobozban: a rajzfüzet. Leteszem az éjjeliszekrényre reggelig, és ágyba bújok.

Felvillan a telefonomon egy sporthír, mert nem tudom, hogy kell letiltani a frissítéseket. Az órára pillantok: 00:33. Hát ez van. Harmincéves lettem. Harmincéves lettem, és kijelenthetem, hogy jelen pillanatban fogalmam sincs, merre tartok, mit hozhat a jövő.

Lehunyom a szememet, és összegömbölyödöm. Sosem gondoltam volna, hogy így töltöm majd a harmincadik születésnapomat. Pocsékul érzem magam. Szánalmas vagyok. Jelentéktelen. Pedig a lelkem mélyén tudom, hogy engem tényleg kemény fából faragtak. Az évek során megerősödtem, megacélozott az élet, de a szívem ugyanakkor lágyabb is, csak már tudom, hogy kell megfoltozni az összetört darabkákat. Harmincévesen a részem lett minden, ami fáj, ami megrémít, és ami támogat és örömet ad.

Lucas ilyen. Támogat és örömet ad. Biztonságot. Új Emmeline lettem (új Emmie) az iskolabál után, és ez nem kevés erőfeszítésembe került tizenhat évesen. De Lucas az első e-mailtől kezdve mellettem állt. Minden döntésemben támogatott, minden apró lépésemet úgy ünnepelte, mintha hatalmas ugrások lennének.

A könnyek csípik a szememet, mert érzem, sőt egész biztosan tudom, hogy most nekem kell támogatnom őt. Hogy igenis ünnepelnem kell a hatalmas lépést, amit Lucas megtenni készül. Hogy nem számít, mennyire fáj nekem, akkor is tartozom neki azzal, hogy mellette állok. A legjobb baráttól ez elvárható. A násznagynőnek felkért legjobb baráttól még inkább.

1. CD-válogatás

Kedves Léggömblány!

1. dal: Mert sikerült a francia szóbelid

2. dal: Mert sürgősen javítani kell az ízlésedet, ami a popzenész fiúkat illeti

3. dal: Mert Blue a vezetékneved

4. dal: Mert állandóan tükörtojást és sült krumplit eszel

5. dal: Mert én mindig melletted leszek

Léggömbfiú

X