Nemere István

Báthory Erzsébet magánélete

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-659-8

MOBI ISBN: 978-963-453-660-4

Tartalomjegyzék

1. 1. A család

2. 2. Báthory Erzsébet kora

3. 3. Erzsébet ifjúkora

4. 4. Erzsébet, az asszony

5. 5. Titkolt szerelmek?

6. 6. A véreskezű asszony

7. 7. A bukás

8. 8. Rettenetes titkok

9. 9. Mindenre vannak tanúk

10. 10. Egy különös „per”

11. 11. Az ítélet – és hiánya

12. 12. A fogság

5. TITKOLT SZERELMEK?

Talán nem véletlenül tettünk a cím után kérdőjelet. Mint látni fogják az olvasók, meglehetősen gyenge lábakon állnak azok az állítások, amelyek szerint Báthory Erzsébetnek nemcsak özvegyként volt viszonya férfival vagy férfiakkal – hanem még házassága idején is!

Merész állítás, annyi bizonyos. Persze eleve nem zárható ki a dolog, hiszen akkor is emberek voltak az emberek. Asszonyok az asszonyok, és férfiak a férfiak. Vagyis annak idején is bőven zajlottak szerelmi románcok, és megestek szerelem nélküli hűtlenkedések. Voltak „nagytermészetű” férfiak, és voltak olyan nők is, akiket a házasságon belüli szexuális élet enyhén szólva nem elégített ki. Akadtak nimfomániás – korabeli szóhasználattal „fehérmájú” – nők a lányok és az asszonyok között is.

Az más kérdés, hogy az emberek jobban figyelték egymást, és különösen a gazdag, magas állású férfiak és az ilyenek feleségei nem rúghattak ki a hámból – olyan könnyen. De azt senki sem állíthatja, hogy ez lehetetlen lett volna.

Erzsébetnek éppen azért, mert nem volt szép, nagyobbak lehettek a hiányai. Emlékezzünk, már asszonykorában is sokat volt férje nélkül. Ami ugyanakkor nem jelenti azt, hogy egyedül, magányosan lett volna kénytelen éldegélni. Mindig nyüzsögtek ott emberek – részint hivatalból, részint a vendégek. Rendeztek bálokat is, ahol testközelbe kerülhettek azok a férfiak, akik nyilván tetszettek is neki.

Akikre vágyott…?

Persze könnyen meglehet, hogy ha a kezdetén nem is volt ez szerelmi házasság, később azzá lehetett. Egy olyan férjet, mint Nádasdy Ferenc, meg kellett becsülni. De ahogyan múltak az évek, és Ferenc folyton háborúzni járt, a csaták között pedig vagy nem volt ideje hazajönni a földrajzi távolság miatt, vagy olyankor az urak gyűltek össze egy kis – vagy nagy – politizálásra, hát elszakadtak a szálak, amelyek a két embert addig erősen összekapcsolták.

Vannak, akik szerint ilyesmi nem történt és nem is történhetett meg, és erre bizonyíték az utolsó gyerek, Pál. Valóban nehezen tagadható, hogy Nádasdy Pál az apja fia lenne, mert külsőleg is nagyon hasonlított rá, és magán viselte az akkor közismert Nádasdy- jegyeket. És hogy ez kemény érv a házastársi hűtlenség ellen, azt bizonyítja a gyerek születési évszáma: 1598.

Igen, jól számolták: Erzsébet harmincnyolc évesen szülte az utolsó gyermekét! Ez pedig azt jelenti, hogy akkor már huszonhárom éve élt együtt a férjével. Ez lehet sok – nagyon sok! – és lehet roppant kevés is a benne élők számára. De ha huszonhárom évi házasság után Erzsébet gyermeket szült a férjének, akkor az talán jelent valamit. Mondjuk azt, hogy a házasság rendben volt, és nem jelent meg az asszony közelében egy csábító idegen férfi!

Mint érv, nem állja meg a helyét, hogy Erzsébetnek sok gyereket kellett nevelnie fentebb elmagyaráztuk, hogy maguk az úrnők ilyesmivel keveset foglalkoztak. Több vármegye, kilenc vár, számos kastély és végeláthatatlan földbirtok urainak nem az volt a gondjuk, hogy naponta oktassák gyermekeiket, vagy a székletét ellenőrizzék.

Viszont akadt nyom, ami mégis a rossz házasságra utalt. Ma már a kutatók a fennmaradt levelekből – köztük Erzsébet szám szerint nem túl sok leveléből – inkább arra következtetnek, hogy a férj és feleség között meglehetős közöny uralkodott. Ez talán igaz volt a házasság egész tartamára, csaknem harminc évre? Hiszen eleinte még sokat voltak együtt, de talán nem szerették egymást. Később Nádasdy Ferenc a politikai csatározásokba is mindinkább belebonyolódott, az országgyűlési urak nevében ő tárgyalt mindenfelé, ő készítette el a beadványokat (latin nyelven, természetesen), és ezért gyakorta hónapokon át elérhetőnek kellett lennie.

Levelezett közben asszonyával, ahogyan az főúri körökben divat és szokás is volt (akkoriban alakult ki), de a levelekben nagyon kevés érzelmet találni – érvel az az oldal, amely elfogadhatónak és reálisnak tartja, hogy Erzsébet megcsalja az urát.

A fentebb említett nyom, amely a rossz házasságra utal, Nádasdy Ferenc temetésén elhangzott beszéd egy részlete. Akkoriban a protestáns lelkészek sokkal bátrabbak voltak, mint a katolikusok, és a temetési beszédek sok érdekes dolgot tártak fel visszamenőleg a halottról. Bizony ők nem követték a „halottról vagy jót, vagy semmit” elvet. Nádasdy Ferenc a temetési beszéd szerint elhanyagolta a családját. Ha nem is így, ilyen keményen fogalmazott a temetést végző lelkész-prédikátor, azért ez volt mondanivalójának lényege.

Nos, az elméleti fejtegetések után térjünk a tárgyra! Amikor tíz-egynéhány évvel később Báthory Erzsébet pőre zajlott (azt nem mondhatjuk, hogy bíróság elé állították volna, mint majd látni fogják), akkor az előző életéről számos apróság és nagyobb dolog is kiderült. A tanúvallomások között volt egy, amit Nádasdy Ferenc egykori szolgája, bizonyos Jelen János állított. Ez a „szolga” nem paraszti sorból jött, hanem elszegényedett csejtei nemesemberként került a Nádasdyakhoz. Vagyis „földi” volt, ráadásul nemesember, a hóna alá kellett nyúlni, el ne vesszen egészen.

Nos, ez a Jelen János állította később, és jegyzőkönyvbe is diktálta, hogy egyik katonatársa, bizonyos Trombitás Vitus, hosszabb időn keresztül az asszony szeretője volt, még amikor Nádasdy Ferenc élt. Nem világos, hogyan jutott az információ birtokába. Ha Vitus mondta el neki még azon melegében, Jelen miért nem figyelmeztette kenyéradó gazdáját, Nádasdyt? Ha inkább a barátját tartotta többre, mint urát, az is érdekes jellemvonását fedi fel a későbbi tanúnak (besúgónak?). Ha viszont csak később tudta meg, már jóval az események után – miért adott hitelt bajtársa hencegésének? Vagy olyannak ismerte Erzsébetet, akiről ezt minden további nélkül azonnal el lehet hinni?

Van itt még valami, ami az ellenzők malmára hajtja a vizet. Hiszen persze megesett, hogy úriasszonyok összeszűrték a levet valakivel. De hogy egy egyszerű katonával…? Merthogy „Trombitás” Vitus, mint azt a vezetéknévként emlegetett foglalkozás is sejteti, a katonáknál semmilyen tisztségre nem emelkedett, valószínűleg csak a trombitát fújta békeidőben, ez volt a funkciója a várban.

Igaz, e lapokon már emlegettünk egy rokont, aki egy íródeákkal szövetkezett, aki előbb a szeretője, aztán férjgyilkosságban cinkosa, majd utána a férje lett… De ez nagyon is extrém eset, ezért is maradt fenn a híre. A Báthoryak között is félve emlegették ezt az (el)rettentően rossz példát, magaviseletét.

Mindenesetre ne vessük el azért a Vitus-szálat. Bizony meglehet, hogy a katona szép szóval, csinos külsővel, jó rábeszélőképességgel rendelkezett, és ezzel vette le Erzsébetet a lábáról. Különösen, ha fiatalabb volt nála, és mindig ott lebzselt körülötte, miközben férje valahol irdatlan messzeségben éppen „fontos államügyekkel” foglalatoskodott.

Nem zárható ki tehát, hogy volt egy férfi, akihez Erzsébetet valami több, valami más fűzte azokban az években. De ha ezen logika mentén haladunk, feltehetjük a kérdést: ha egy volt, miért ne lehetett volna több is?

Hacsak nem volt az asszony olyan szerelmes típus, aki kitartó a szerelmében, és az egyszer erre a célra választott férfitól nem tántorodik el, kitart mellette, és ezzel azt az embert is kitartásra készteti?

Kérdéseinkre aligha kapni választ. Legalábbis ami a házasság időszakát illeti. Ahol is Erzsébetről nem maradtak fenn botrányos események, legalábbis a kortársak levelezésében, krónikákban nem ejtenek szót ilyesmiről. Pedig a későbbi „leleplezések” és borzalmas vádak mellett talán ilyesmiken is elcsámcsogott volna az úri közönség és a pórnép is – ha fény derül rájuk.

Tény, hogy Jelen János azt vallotta: Báthory Erzsébet férje életében megcsalta urát egy katonával. Ennyi és nem több, amibe most belekapaszkodhatunk.

És van még egy tény, de egy későbbi korszakból. Ez csak arra jó, hogy sugallja nekünk: talán mégis szerelmes természetű nő volt Erzsébet…? Mert aki, évekkel férje halála után, képes ismét szerelmi botrányba bonyolódni, annak talán már évekkel korábban is olyan volt a természete, hogy… Nos, igen. Ez meglehetősen nyakatekert logika, és egyáltalán nem biztos, hogy köze van, volt a tényékhez.

Ami a tényeket illeti: 1604. január 4-én meghalt Nádasdy Ferenc, állítólag a törökkel vívott csatákban szerzett sebek és nyavalyák végeztek vele. Nem érhette hát meg a Bocskai-felkelés kitörését. 1609-ben viszont – amikor ő már több mint öt éve halott férj – a feleség már készíti elő az újabb esküvőt, mert 1610 januárjában adja majd férjhez kisebbik lányát. Ez akkoriban minimum több hónapos, olykor féléves előkészítést igényelt a nagy távolságok és az értesítések, szükséges eszközök, kellékek oly lassú szállítása miatt.

Nos, 1609-ben, e jeles események előtt történt, hogy egy Bende László nevű nemesúr… megszöktette Báthory Erzsébetet!

Az ilyesmi nagy botrány volt, csoda, hogy egyetlen iraton kívül semmi más emlék nem maradt róla. Ami egyben azt is sugallhatja nekünk, hogy nem is igaz az egész vádaskodás, de ha mégis…?

Ne felejtsük el, itt több dologról lehet szó. Az egyik: ez a Bende egy hozományvadász volt, aki rájött, hogy itt van egy hatalmas vagyon, egy még nem is annyira öreg – csak negyvenkilenc éves! – asszony, aki talán társra vágyik. Ott volt ő, felteszem hogy meglehetősen csinos férfi, és persze fiatalabb az asszonynál. Addig járt az asszonyhoz, és addig duruzsolt neki, míg Erzsébet elhitte a bókokat és azt is, hogy Bende úr valóban hozzá akarja kötni az életét. Talán sejtette, hogy itt azért némi szerepet játszhat a vagyona is…

Hogy ez a szöktetés hogyan zajlott le, és megtörtént-e valóban, nem tudjuk. De annyi bizonyos, hogy „asszonyszöktetés miatt” emeltek vádat az esztergomi káptalannál – vagyis egyházi hatóságnál – azok, akik ezt ellenezték. No és kik ellenezték? Hát Erzsébet gyermekei. A lányai, a fia, és az egyik – akkor már férjes lány – veje. Később, az 1610 januári esküvő után, csatlakozott a táborhoz a másik vej is.

Így rögtön felmerül a gyanú, hogy ha Bende valóban hozományvadász volt, és erről tudtak a családtagok, teljesen érthető és mondhatni természetes reakció volt a följelentés, az esetleges házasság megakadályozása. De az sincs kizárva, hogy Erzsébet és Bende László igazán egymásba szerettek, ám Erzsébet családja nem bírta volna elviselni, ha egy teljesen idegen, kívülálló kerül be a családba, méghozzá azonnal és automatikusan intézkedési, rendelkezési joggal. Hiszen akkoriban egy férj teljes mértékben birtokolta felesége vagyonát, afféle gyámja volt asszonyának is, nemcsak gyermekeinek. A világ felé anyagi és egyéb ügyekben az ő szava volt a döntő, nem a feleségé. A nők alárendelt szerepe akkor még javában tartott, és ez a törvényekben, a mindennapi életben, a szokásokban is igen jól megmutatkozott, lemérhető volt.

Sokan az összes későbbi tragikus esemény okát ebben látják.

Vagyis, hogy Báthory Erzsébet nem követett el semmit abból, amivel vádolták, hanem csak kedves családtagjai akarták megakadályozni tervezett házasságát Bendével. Attól féltek, öregedő anyjukat megbolondította az a szerelmes szavakat suttogó hozományvadász, és inkább érje őket másféle szégyen, tekintsék anyjukat, anyósukat inkább vérszomjas szörnyetegnek – mintsem hogy elveszítsék a vagyont! A hatalmas Báthory- és Nádasdy-birtokokat!

Kissé elkalandoztunk az igazi történetünktől. Vagy mégsem? Tudjuk, hogy valamiféle „szöktetés” megtörtént, tehát volt egy olyan pillanat, amikor Erzsébet úgy döntött, összeköti az életét ezzel a Bendével. Talán útra is kelt, talán együtt is élt valameddig azzal a férfival? Talán akkor, közel ötvenévesen hitte, hogy ledobja addigi láncait és végre – ha későn is – újfajta életet kezdhet? Minden köteléket nyilván nem akart elszakítani családjától. De a gyermekek már nagyobbrészt felnőttek – kivéve az akkor tizenegy éves Pált, a „buta fiút” –, és remélte, birtokaival kezében nyugodalmasan és szeretetben élhet majd új választottjával?

Az iratemlékek homályosak, egy részüket a későbbi történészek is kiforgatták. Végül azonban elmondható, hogy Báthory Erzsébet gyermekei feltehetően azzal vádolták meg Bendét: szexuálisan kihasználta az anyjukat. Vagyis előbb csak szép szavakkal hatott rá, később aztán ágyba vitte őt, és ezzel olyan frenetikus hatást ért el, hogy attól kezdve az asszony vakon követte őt, és mindenre kész volt, csakhogy megtarthassa azt a szuperférfiút… Mai nyelvre lefordítva így értelmezhetőek a vádban megfogalmazott latin nyelvű célzások.

Tény, hogy Erzsébet fennmaradt levelei között nincs szó Bendéről és erről az egész ügyről. Pedig számos levele maradt fenn özvegy korszakából, még olyanok is, amelyekben hosszan tárgyalja egy-egy bécsi házának sorsát. Azt, hogy ki kell javíttatni a tetőt, mert beázik stb. Aztán vannak levelei ugyanebből az 1609-1610-es korszakból arról, hogy néhány birtokain garázdálkodó, betyárkodó legényt el kellene fogatni, ehhez kér karhatalmi segítséget valamelyik hivatalos személytől. Vagy éppenséggel arról, hogy magyar ifjakat küldene ki – és később saját pénzén ki is küldte őket – Wittenbergába, hogy ott lelkésszé képezzék ki őket.

1610 nyarának végére azonban nyilván lezajlott a „szerelmi dráma” is. Erre abból következtetünk, hogy Erzsébet végrendelkezett, és ebben szó sem esik semmiféle saját akaratáról, terveiről, szándékokról. Az addig olyannyira energikus, intézkedő asszony ebben a végrendeletben – szövege fennmaradt – nagyon is esendő kis senkinek mutatkozik (vagy mutatja magát?). Azt állítja, hogy még mindig szerelemmel emlékezik urára, kit nagyon szeretett, és az is őt – és most különféle betegségek gyötrik, sorsa rosszabbra fordult, ezért minden vagyonáról lemond lányai és vejei javára! Nos, erős a gyanú, hogy ezt a végrendeletet enyhén szólva nem egészen a saját akaratából írta. A családi tanács kényszerítette rá, éppen azért, nehogy még egyszer eszébe jusson elszökni valami férfival, vagy ehhez fogható egyéb ostobaságot elkövetni. Amint ez a papír a család kezébe került, már biztosak lehettek afelől, hogy Erzsébet nyugton marad.

De biztosak voltak-e…? Hiszen ha szabadon hagyják – és nem volt jogalapjuk arra, hogy egy ötvenéves asszonyt bármilyen módon saját fogságukban tartsanak –, akkor elmehet bárhová, és ott újabb végrendeletet készíthet, felülírva, megmásítva és értéktelenné téve azt, amit nagy nehezen kicsikartak belőle!

De ez már egy másik történet lesz ezeken a lapokon, és más történet volt Báthory Erzsébet életében is.