Alekszandr Szergejevics Puskin

Puskin titkos naplója

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-642-0

MOBI ISBN: 978-963-453-643-7

Írta: Alekszandr Szergejevics Puskin

Tartalom

Elkerülhetetlen előszó

Jegyzetek

A jóslat beteljesül - párbajra hívtam Dantes-t.[1] Nem megjósolta a német nő,[2] hogy erőszakos halállal fogok meghalni egy szőke férfi keze által? Érzem a végzet hatalmát, látom, hogyan teljesedik be sorsom, de meg nem másíthatom, hiszen a szégyen borzalmasabb a halálnál.

A szégyen magját én magam ültettem. Indái megfojtanak. Dantes a sors ítélete gyenge jellemem miatt. Azzal, hogy kihívtam őt, olyanná lettem, mint Jákob, aki birokra hívta az Urat. Ha győzedelmeskedem, megtagadom Isten törvényét és a Punci emelkedik a mennyek trónjára megdönthetetlenül.

Kortársaim nem ismerhetnek engem úgy, mint amilyen betekintést engedek a jövendő nemzedékeknek. Ügyelnem kell N. tisztességére és a gyermekeim becsületére, hogy miattam életükben ne érje őket gáncs. Mégsem tudom megállni, hogy papírra ne vessem azt, ami a lelkemet nyomja; talán leküzdhetetlen grafomániám nyilvánul meg e késztetésben. Az írás utáni vágy gyakran végzetes: kortársaim megölnének, ha kinyilvánítanám mindazt, ami lelkemben kavarog, ha megismernék igazi énemet, ha megsejtenék, mi az, mit leírni készülök. Ám a következő nemzedékek úgysem tehetnek velem semmit, de még az ükunokáim ellen sem, mert az időbeli távolság elveszi a dolgok élét, történelemmé simít mindent. A jelennel ellentétben a történelem nem veszedelmes és nem ártó szándékú, csupán rácsodálkozó és didaktikus.

Bűneimet, tévedéseimet és gyötrelmeimet nem akarom magammal vinni a sírba - túl fontosak ahhoz, hogy kimaradjanak életem emlékművéből.

Kétszáz év, vagy még több idő múltán, amikor Oroszországban megszűnik a cenzúra, elsőként Barkovot[3] fogják kiadni, s rögtön utána e naplójegyzeteket; bár őszintén szólva nem tudom elképzelni Oroszországot a cenzúra intézménye nélkül. Valószínű, hogy feljegyzéseimet Európában fogják először publikálni, de még valószínűbb, hogy a távoli Amerikában. Fura érzés a bizonyosság, hogy én akkor már rég nem leszek a földön, s addigra már a csontjaim is elporladnak.

Írás közben a kezemre téved tekintetem, s elképzelem egy halott testrészeként, mint csontvázam földbe temetett darabját. Bár tagadhatatlanul ez a sors vár rám, mégis képtelen vagyok elképzelni. A halál bizonyossága az egyetlen vitathatatlan igazság, annak ellenére, hogy ezt a legnehezebb felfognunk, miközben oly könnyedén és gondolkodás nélkül fogadjuk el a különféle hazugságok tengerét.

* *

Delvig[4] halála ijesztően vetítette előre annak árnyékát, hogy a német jövendőmondó jóslatának utolsó eleme lassan valóra válik. Akkor még nem voltam tudatában, de most megtelt értelemmel és a maga teljességében áll előttem. Az esküvői szertartáson leejtett gyűrű és kilobbant gyertya végleg meggyőzött arról, hogy a házasságomból semmi jó nem származhat. A jövőnket valójában mi magunk prognosztizáljuk.

Hogy teljesen el ne veszítsem a bátorságomat, közelgő nászéjszakánk gondolatával vigasztaltam magam, élveztem, hogy N.[5] végre az enyém. Imádkoztam az Úrhoz, hogy tartsa meg ezt az élvezetet házasságom teljes idejére.

A tökéletes boldogság iránti szomj űzött a házasságba. Igen, az esküvő számomra a züllés és az unalom mágikus ellenszerének tűnt. Menekülési kísérlet volt saját magam elöl, ha már egyszer képtelen vagyok megváltozni, és nincs elég bátorságom ahhoz, hogy más legyek.

N. volt az én végzetes szerencsém. Hogy N.-t kialkudjam az anyjától, lemondtam minden hozományról és súlyos adósságba vertem magam, hogy kifizethessem a lakodalom költségeit. Az eljegyzés után alig vártam az esküvő napját és arra gondoltam, hogyan fogok megváltozni és hogyan változik majd meg az életem, miután hűséget esküdtem, amely eskümhöz őszintén tartani szándékoztam magam.

Ez idő előtt öt nő volt a napi átlagom. Hozzászoktam a sokféle puncihoz, a nők különféle szeretkezési szokásaihoz és mindahhoz, ami megkülönbözteti az egyik nőt a másiktól. Ez a változatosság nem hagyta szunnyadni szenvedélyemet, és a változatosság folyamatos keresése töltötte ki életemet.

Amikor először megpillantottam N.-t, éreztem, valami visszavonhatatlan történt. A vágy, hogy azonnal birtokoljam őt, olyan erős volt, hogy azon nyomban feleségül is akartam venni. Korábban is előfordult már velem ilyesmi, de ily erővel még sosem. Kiválasztottam iránt még sosem éreztem ilyen csodálatot. Amikor végül elfogadták ajánlatomat - kihasználva, hogy már a jegyesem - végre kettesben maradhattam vele. Átöleltem és simogatni kezdtem a mellét, körmömmel ingerelve ott, ahol a mellbimbóit sejtettem. Nemsokára már meg is akadt bennük a körmöm. N. elpirult, de nem tolta el a kezemet, csak annyit suttogott: „Ne! Megláthatja a mama.”